Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

25 червня 2025 року [PERSON] звернувся з позовом до Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київприлад» (далі - ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад») про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ціною позову 121 573,95 грн. Позовні вимоги мотивував таким. Позивач у період з травня 2012 року по жовтень 2022 року працював на посаді охоронця на базі відпочинку «Каскад» філії ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад». 11 жовтня 2022 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін (ст. 36 КЗпП) на підставі наказу №15/к про припинення трудового договору від 11 жовтня 2022 року. Станом на день звільнення була наявна заборгованість з виплати позивачу заробітної плати за період з вересня 2021 року по жовтень 2022 року у сумі 84 747,07 грн. Позивач неодноразово звертався до керівника бази відпочинку «Каскад» філії ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад», до ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад» та до Державного космічного агентства України з проханням виплатити заробітну плату, але станом на сьогодні остаточний розрахунок роботодавцем з ним не проведений. Згідно з розрахунком середнього заробітку, проведеного позивачем з 12 жовтня 2022 року (наступним днем після звільнення), відповідно до інформації Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» та «Норми тривалості робочого часу на 2023 рік» середньоденна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи (серпень-вересень 2022 року) становить 287,71 грн, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (128 днів) становить 36 826,88 грн. Враховуючи викладене, посилаючись на неможливість вирішення спору у добровільному порядку, позивач просить стягнути у судовому порядку з відповідача на його користь 84 747,07 грн заборгованості по заробітній платі, з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, та 36 826,88 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, а також 1 211,20 грн судового збору, сплаченого при подачі позову за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні. 31 жовтня 2025 року від представника відповідача ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад» надійшла заява, в якій відповідач просив відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, посилаючись на таке. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом "ex officio", незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Як вбачається із змісту позову про наявну заборгованість із виплати заробітної плати за період з вересня 2021 року по жовтень 2022 року у розмірі 84 747, 07 грн позивач дізнався 11 жовтня 2022 року з довідки про наявність заборгованості. Письмове повідомлення про нараховані суми заробітної плати було отримано позивачем 01 листопада 2023 року, а тому строк звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, сплинув 02 лютого 2024 року. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, позовна заява датована лише 25 червня 2025 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, згідно ч.1 ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), а тому у позовній вимозі про стягнення середнього заробітку за час затримки по виплаті середньої заробітної плати слід також відмовити (вх. № 5816/25-Вх 31.10.2025). 21 листопада 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де останній просив відмовити у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності звернення до суду з позовом, оскільки такі є безпідставними, посилаючись на таке. Роботодавець зобов`язаний здійснити письмове повідомлення працівника виключно у день проведення фактичної виплати нарахованих при звільненні сум. Письмове повідомлення про нараховані при звільненні працівнику суми без їхньої виплати не може вважатися належним виконанням роботодавцем свого обов`язку згідно з вимогами закону, а отже й вважатися початком відліку, передбаченого у законі тримісячного строку для звернення до суд з позовом. У трудових відносинах про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи перебіг визначеного законом тримісячного строку для звернення працівника до суду розпочинається з дня проведення фактичного повного розрахунку зі звільненим працівником. Невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, яке припиняється лише у разі проведення повного розрахунку. Оскільки за відсутності проведення відповідачем повного розрахунку, недотримання останнім ч.1 ст. 116 КзпП України строки звернення до суду з позовом дотримані. Крім того, довідка відповідача від 01 листопада 2023 року по заробітній платі не є письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені при звільненні, оскільки не містить всієї інформації, передбаченої ст. 116 КЗпП України (вх. №6277/25-Вх 21.11.2025). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2025 року справу передано у провадження судді Луцюка В.О. Відповідно до ухвал суду від 27 червня 2025 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву; витребувано у ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад» довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про розмір середньо годинної та середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи [PERSON] за серпень та вересень 2024 року. 31 жовтня 2025 року на виконання вказаної ухвали суду надійшла витребування інформація (вх. № 5819/25-Вх 31.10.2025). Згідно з ухвалою суду від 26 січня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення позивача до суду з вказаним позовом. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 3 та 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київприлад» з 10 травня 2012 року по 11 жовтня 2022 року, працюючи на посадах водія, охоронця. 11 жовтня 2022 року [PERSON] звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін на підставі наказу №15/к від 11 жовтня 2022 року, згідно записів її трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.10-14). Згідно з довідкою директора бази відпочинку «Каскад» [PERSON] від 01 листопада 2023 року, заборгованість із заробітної плати [PERSON] з вересня 2021 по жовтень 2022 року становить загалом у сумі 84 747,07 грн (а.с. 26-зворот). Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Статтею 94 КЗпП України, обумовлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці. Строки виплати заробітної плати визначено ст. 115 КЗпП. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити суму, яка ним не оспорюється. Згідно з ч.ч.1,2 ст.233 КЗпП України, у редакції чинній на час звільнення позивача, встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як встановлено судом, остаточний розрахунок з [PERSON] при звільненні зроблений не був, заборгованість по заробітній платі йому не виплачена й на день розгляду справи судом. Поважності причин невиплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому, зокрема заборгованої заробітної плати, відповідачем суду не надано. Оскільки позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо невиплати заробітної плати при звільненні у заявленому розмірі, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи, що відповідач не провів розрахунку з позивачем при звільненні, з нього, на підставі вище викладених норм підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, тобто з 12 жовтня 2022 року по 31 березня 2023 року (122 робочих дня). Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні підлягає до розрахунку у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до п. 5 Розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки». Тобто, з 24 березня 2022 року, на час воєнного стану, дія статей КЗпП, що регулюють норми робочого часу, пов`язані з неробочими днями, була зупинена. Це означає, що офіційні святкові та неробочі дні, передбачені статтею 73 КЗпП, не застосовувалися, і роботодавці мали право самостійно визначати графік роботи та час відпочинку своїх працівників. Згідно з довідкою відповідача «Виробниче об`єднання «Київприлад» від 31 жовтня 2025 року вих. № 254/190 (а.с. 121), середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 7 057,79 грн (серпень 2022 року) + 7 145,35 грн (вересень 2022 року): 33 дні = 430,44 грн. Середній заробіток за період затримки розрахунку з 12 жовтня 2022 року по 31 березня 2023 року складає 52 513,68 грн (430,44 грн х 122 робочих дні (з 12 жовтня 2022 року 14 робочих днів, листопад 2022 року 22 робочі дні, грудень 2022 року 21 робочий день в межах заявлених вимог, січень 2023 року 22 робочі дні, лютий 2023 року 20 робочих днів, березень 2023 року 23 робочих дні). Отже, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню у межах заявлених позовних вимог у сумі 36 826,88 грн, без відрахувань податків та обов`язкових платежів. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до керівника бази відпочинку «Каскад» філії ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад», до ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад» та до Державного космічного агентства України з проханням виплатити заробітну плату, але станом на сьогодні остаточний розрахунок роботодавцем з ним не проведений (а.с. 27-28). Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Суми нарахованої заробітної плати за підсумками роботи за певний період враховуються … без виключення сум відрахування на податки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п. 2. ч.1 ст. 430 ЦПК України, допустити до негайного виконання. Щодо посилання сторони відповідача на пропуск позивача строку давності звернення до суду з позовом суд зазначає таке Як на підставу застосування строку позовної давності звернення позивача із позовом із спливом позовної давності до основної вимоги і як наслідок із спливом і до додаткової вимоги представник відповідача посилається на те, що про наявну заборгованість із виплати заробітної плати за період з вересня 2021 року по жовтень 2022 року позивач дізнався 11 жовтня 2022 року з довідки про наявність заборгованості. Письмове повідомлення про нараховані суми заробітної плати було отримано позивачем 01 листопада 2023 року, а тому строк звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, сплинув 02 лютого 2024 року, позовна заява датована лише 25 червня 2025 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), згідно з ч.1 ст. 266 ЦК України. Разом з тим, суд відзначає, що роботодавець зобов`язаний здійснити вказане у попередньому абзаці цього рішення письмове повідомлення працівника виключно у день проведення фактичної виплати нарахованих при звільненні сум. Письмове повідомлення про нараховані при звільненні працівнику суми без їхньої виплати не може вважатися належним виконанням роботодавцем свого обов`язку згідно з вимогами закону, а, отже, й вважатися початком відліку передбаченого у законі тримісячного строку для звернення до суду з позовом. В абз.6 п.2.2. рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 також зазначено, що у трудових спорах про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи перебіг визначеного законом тримісячного строку для звернення працівника до суду розпочинається з дня проведення фактичного повного розрахунку зі звільненим з роботи працівником. Водночас, і невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, яке, на переконання суду, припиняється лише у разі проведення повного розрахунку. У цій справі до спірних правовідносин мають застосуватися положення ст.116 КЗпП України, адже саме при звільненні [PERSON] нараховано заробітну плату, яку до теперішнього часу не виплачено. Отже, за відсутності проведеного відповідачем повного розрахунку з [PERSON] у день звільнення з роботи останнього, недотримання відповідачем положень ч.1 ст.116 КЗпП України, строки звернення до суду з вимогами про стягнення нарахованих, але не виплачених сум заробітної плати, у тому числі нарахованих при звільненні коштів, а також середнього заробітку за затримку розрахунку, позивачем дотримані. Разом з тим, частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заробітної плати, а тому в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1 211,20 грн, необхідно стягнути з відповідача в дохід держави; судовий збір, сплачений позивачем за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні, пропорційно задоволеним позовним вимогам, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 1 211,20 грн.

Outcome: approved