Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Заявниця - [PERSON] 06.1.2025 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси із заявою, за участі заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про встановлення факту перебування на утриманні померлого [INFO] чоловіка [PERSON] , яка надійшла до суду засобами поштового зв`язку 06 січня 2026 року. Встановлення даного факту заявниця обґрунтовує бажанням реалізувати право на оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою суду від 14 січня 2026 року вказана заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] , за участі заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, призначено дату, час і місце розгляду справи. У судове засідання, призначене на 24 лютого 2026 року, з`явилась представник заявниці [PERSON] - адвокат Марченко Н.В., яка заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Халявка В`ячеслав Леонідович у судове засідання 24 лютого 2026 року не з`явився, через підсистему «Електронний суд» 03 лютого 2026 року звернувся до суду із заявою про розгляд справи, призначений на 24 лютого 2026 року, без його участі у зв`язку із неможливістю прибуття. Заперечень проти заявлених вимог не надав. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 03 березня .2026 року на 10 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши та вивчивши усі наявні в матеріалах справи документи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22 липня 2010 року заявниця [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконкомом Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області. Чоловік заявниці - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04 грудня 2023 року Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після смерті свого чоловіка [PERSON] звернулася до Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області із заявою про перехід на пенсію по втраті годувальника [PERSON] , за результатом розгляду якої було прийнято рішення №737 від 22 липня 2025 року про відмову [PERSON] в переведенні на пенсію по втраті годувальника [PERSON] через те, що заявницею не надано документів, які підтверджують факт сумісного проживання разом із годувальником [PERSON] за однією адресою на дату його смерті. Роз`яснено, що у разі неможливості надати такі документи, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється в судовому порядку. Вказані обставини зумовили звернення заявниці до суду з даною заявою. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 19.12.2018 року (справа № 540/147/17) встановлено, що саме по собі визнання юридичного факту в судовому порядку є непотрібним, якщо від цього факту не виникають, не змінюються чи не припиняються інші правовідносини. Відповідно до частини першої ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за загальним правилом право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. На підставі статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Члени сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Положеннями ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Статтею 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право вибору пенсійних виплат - особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.10.2020 у справі №210/343/19. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене, досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що заявниця [PERSON] , [INFO] , громадянка України, та у відповідності з даними паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданим 23.09.2010 року Межівським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області починаючи з 14.07.1990 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 22 липня 2010 року заявниця [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] по день його смерті, що мало місце [INFO] . Як вбачається, померлий [INFO] чоловік заявниці [PERSON] , після реєстрації шлюбу з [PERSON] , а саме 22.08.2011 року був зареєстрований за її адресою місця проживання, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1248-944411-2017 від 20.10.2017 року. Отже, після одруження [PERSON] з чоловіком до дня його смерті проживали однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі спільно, за одним місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , а відтак вели спільне господарство. Також, факт спільного проживання та ведення спільного господарства за адресою: [ADDRESS] , заявниці з чоловіком [PERSON] , до дня його смерті, підтверджується наступними доказами: -договором дарування домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 12 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Межівського нотаріального округу Дніпропетровської області, з якого вбачається, що зазначене домоволодіння належало [PERSON] на праві приватної власності; -витягом про державну реєстрацію прав №27860255 від 02 листопада 2010 року, з якого вбачається, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] ; -витягом №1248-944411-2017 від 20 жовтня 2017 року з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, яким підтверджується, що місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ; -паспортом громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Межівським РВ ГУМВС України Дніпропетровської області 25 листопада 2010 року, з відміткою про зареєстроване місце її проживання з 14 липня 1990 року за адресою: [ADDRESS] ; -лікарським свідоцтвом про смерть №195 від 30 листопада 2023 року, змістом якого підтверджується місце постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -актом від 01 грудня 2025 року про спільне проживання, складеному сусідами та родичами заявниці, які наразі мають статус внутрішньо переміщених осіб та проживають в м. Одесі, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали з 2010 року разом за адресою: [ADDRESS] , та вели спільне господарство. [PERSON] перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення [PERSON] № [NUMBER] від 19 серпня 2017 року, розмір якої як вказує заявниця складав у розмірі 12 975, 21 грн. на місяць. [PERSON] перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 23 жовтня 2013 року та довідкою про доходи №3000 7400 5146 7025, згідно з якою розмір пенсії заявниці становить у розмірі 3 323 грн. на місяць. Матеріали справи не містять доказів, що після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] перебуває у іншому зареєстрованому шлюбі. За відомостями трудової книжки [PERSON] , остання звільнилась з роботи у зв`язку з виходом на пенсію 30 серпня 2013 року, в подальшому записи про працевлаштування її відсутні. Доказів на підтвердження отримання [PERSON] інших доходів, окрім пенсії, матеріали справи не містять, а також не є спростованими. Також суд зазначає, що зареєстроване місце проживання, де заявниця спільно проживала з чоловіком [PERSON] , померлим [INFO] , а саме за адресою: [ADDRESS] , належить до Межівської селищної громади Синельниківського району Дніпропетровської області. Як вбачається після смерті чоловіка заявниці, у відповідності до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року №376, Межівська селищна територіальна громада, яка знаходиться у Синельниківському районі Дніпропетровської області, де заявниця мала зареєстроване місце проживання, було включено з 02.09.2024 року по 31.05.2025 року до переліку території можливих бойових дій, а починаючи з 01.06.2025 року включена до переліку територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. Судом у відповідності до довідки від 17.12.2024 року за №5106-5003558232 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , заявниця [PERSON] починаючи з 17.12.2024 року перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, змінила місце проживання та фактичне місце проживання якої зазначено за адресою: [ADDRESS] . Надаючи оцінку вищевказаним доказам, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, які стосуються один одного в цілому, не суперечать між собою. Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає встановленим, що заявниця [PERSON] проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , вела з ним спільне господарство та отримувала пенсію, розмір якої значно менший пенсії, яку отримував її чоловік. Вищевказані обставини підтверджують, що допомога, яка надавалась [PERSON] була для заявниці хоч і не єдиним, проте постійним і основним джерелом засобів до існування. За наслідком вищевикладеного в цілому, суд вважає підтвердженим на підставі належних та допустимих доказів, що заявниця [PERSON] , перебувала на утриманні чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , до дня його смерті, а відтак заявлений до встановлення факт, що має юридичне значення є підтвердженим і встановленим. Судом встановлено, що метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником своїх пенсійних прав та підтвердження підстав для можливості переходу на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Будь-яких доказів на підтвердження наявності спору про право за наслідком заявлених вимог, матеріали справи не містять. Суд вважає, що заявник вірно обрав спосіб звернення до суду шляхом подання цієї заяви про встановлення факту перебування на утриманні померлого чоловіка, оскільки в інший спосіб заявниця позбавлена можливості встановити відповідний факт. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи судом враховується положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності приймаючи до уваги неможливість встановлення факту, що має юридичне значення, іншим шляхом, суд вважає що заява [PERSON] є обґрунтованою, доведеною, заявлений до встановлення факт, що має юридичне значення є підтвердженим і встановленим, за наслідком чого заява підлягає задоволенню. При ухваленні судом рішення, судом у відповідності до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved