Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Немишлянського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просила суд встановити факт, що вона самостійно виховує та утримує дитину віком до 18-років - сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з відповідачем тривалий час проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у [INFO] них народився син [PERSON] . 14.01.2025 року сторони зареєстрували шлюб, однак спільне життя з відповідачем не склалося, особливо виявилися різні погляди на виховання дитини. 09.10.2025 року шлюб між ними розірваний згідно рішення Немишлянського районного суду міста Харкова по справі № 645/5987/25. Позивачка наголосила, що відповідач не приділяв уваги ані навчанню сина, ані його вихованню, не цікавився його справами, не працював, допомоги на матеріальне утримання сина не надавав. Згодом [PERSON] виїхав за межі України, залишивши сина матері, зв`язку з сином не підтримує, матеріально його не утримує та зовсім не допомагає ані у вихованні, ані у забезпеченні дитини. Фактично стосунки між сторонами припинилися, останній самоусунувся від виховання та утримання сина, не проявляє жодної зацікавленості та не виявляє бажання опікуватись сином. Саме такі нестабільні дії батька по відношенню до своєї дитини змусили позивачку звернутися до суду з цим позовом, аби захистити інтереси сина. Позивачка наголосила, що на теперішній час вона проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , тобто є військовослужбовицею. Адже, під час таких складних життєвих обставин, війни, та непрогнозованих дій Російської Федерації, як мати, яка самостійно виховує дитину, повинна мати обсяг необхідної дієздатності на прийняття оперативних рішень задля збереження життя та здоров`я своєї дитини. Позивачці необхідно мати можливість забезпечити дитині необхідний та обов`язковий рівень навчання та медицини. При влаштуванні до освітнього закладу вимагається згода обох батьків. При необхідності виїзду за кордон - згода іншого з батьків. При необхідності медичних втручань, які наразі можуть бути критично необхідними та не мати часу для пошуку батька, необхідна згода обох з батьків. Батько дитини не виходить на контакт, не спілкується з дитиною. Саме тому встановлення даного факту є необхідним для захисту прав та інтересів дитини, а також прав та інтересів, як матері, що займається самостійним вихованням та утриманням дитини, для оформлення соціальної допомоги, тимчасового виїзду з дитиною за кордон, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дитини, в тому числі її навчанням, лікуванням, відпочинком. Крім того у випадку самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років, військовослужбовець за його бажанням може бути звільнений з військової служби під час дії воєнного стану. Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років позивачкою [PERSON] має юридичне значення для неї, оскільки даний факт є підставою для звільнення позивачки з військової служби. Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 19.11.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі. Також, цією ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 02.02.2026 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. 03.03.2026 року представник позивача адвокат Бондаренко Г.І. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позов просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 22.01.2026 року до суду надійшла заява відповідача, в якій він повністю визнав позов [PERSON] та просив судові засідання проводити без її участі. Також просив задовольнити позов у повному обсязі, вказав, що на теперішній час не має можливості виховувати та матеріально утримувати сина [PERSON] . До України повертатися не збирається (вхідний № 2013). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 24.02.2026 року надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дитини (вхідний № ЕП-645). Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.01.2025 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 18). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Немишлянського районного суду міста Харкова від 09.10.2025 року (а.с. 25-26). Згідно з Інформацією з реєстру територіальної громади міста Харкова від 19.11.2025 року, отриманої на запит суду, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 31). Зі змісту Акта обстеження умов проживання від 17.11.2025 року, складеного спеціалістом ССД по Немишлянському району Голубовою О.С., у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник житла, за даною адресою тривалий час не мешкає, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Для виховання та проживання дитини матір`ю створені необхідні умови. Мати одноосібно займається вихованням та утриманням сина (а.с. 21). Згідно з характеристикою Комунального закладу "Харківський ліцей № 181 "Дьонсурі" [PERSON] , 2012 року народження, навчається у вказаному навчальному закладі з першого класу. Мати [PERSON] цікавиться його навчанням та поведінкою, регулярно відвідує батьківські збори (а.с. 22). Відповідно до копії Військового квитка серії [NUMBER] від 07.03.2025 року [PERSON] , [INFO] , проходить військову службу у військовій частині № [NUMBER] та є військовослужбовицею (а.с. 12-15). Відповідно до копії закордонного паспорта [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , 29.08.2025 року виїхав з України (а.с. 23-24). Інформація щодо повернення на територію України в матеріалах справи відсутня. Відповідач в поданій письмовій заяві зазначив, що позов [PERSON] щодо факту самостійного виховання дитини він визнає, та зазначає що на теперішній час він не може виховувати та матеріально утримувати сина. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Звертаючись до суду з із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини, [PERSON] стверджувала, що [PERSON] не бере участі у вихованні їхньої спільної дитини, що сином займається виключно вона, а тому має намір встановити цей факт в судовому порядку. Метою встановлення такого факту є підставою для звільнення позивачки з військової служби, а також на захист своїх прав як матері, що займається самостійно вихованням та утриманням дитини. Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, [PERSON] не ставить питання про позбавлення батьківських прав батька дитини, зазначаючи лише про самоусунення відповідача від виховання та утримання їх спільної дитини, хоча вимога про встановлення факту одноосібного виховання дитини матір`ю автоматично створює негативні наслідки для батька дитини. Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган Опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення батька батьківських прав. Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024 зробила висновок про те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зазначив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов. Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)). Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність); відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Ефективність юридичного засобу захисту права людини це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети захистити право людини. Відповідно до висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.22 (справа №908/976/19) застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 5.6). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункти 5.6, 5.9). Таким чином, критеріями ефективності судового рішення є: судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/оспорюваного права/інтересу; у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами (виконання завдання судочинства); судове рішення можливо виконати. Таким чином, позивачка [PERSON] , заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання нею неповнолітньої дитини, обрала неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення батька неповнолітньої дитини батьківських прав. Тому підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та оскільки у задоволенні позову судом відмовлено, витрати по сплаті судового збору суд покладає не позивачку. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed