Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

25.12.2025 року позивачка в особі свого представника за ордером адвоката Ганга Дмитра Григоровича звернулася до суду із відповідним позовом, в якому просила суд визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства з кадастровим номером 6324585000:04:000:0019, у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її бабусі [PERSON] та після відмови позивачці в оформленні вказаних прав на земельну ділянку в адміністративному позасудовому порядку постановою Златопільської державної нотаріальної контори Харківської області від 18.12.2025 року. Разом із позовною заявою позивачка заявила клопотання про витребування від Златопільської державної нотаріальної контори Лозівського району Харківської області належним чином завіреної спадкової справи №67/2018 після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , а представник позивачки про участь у всіх судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних засобів зв`язку. Підставою позову було зазначено, що право постійного користування не може бути припинено із смертю фізичної особи, якщо таке право було набуто відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час набуття вказаного права безвідносно того, що згодом воно було виключено як підстава для володіння відповідним майном. Ухвалою судді від 15.01.2026 року провадження у справі було відкрито у загальному позовному провадженні, призначено підготовче провадження, наданий відповідачу час для подання відзиву, задоволено клопотання позивачки та витребувано зі Златопільської державної нотаріальної контори Харківської області належним чином завірену копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] , надано представнику позивачки право участі у розгляді справи на усьому її розгляді в суді першої інстанції в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с.30-31). 28.01.2026 року на адресу суду від Златопільської державної нотаріальної контори Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшла копія спадкової справи №67/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 41-51), чим були виконані вимоги ухвали судді про відкриття провадження в частині витребування відповідних доказів. Ухвалою суду від 11.02.2026 року підготовче провадження у справі було закрито та справу було призначено до розгляду по суті (а.с.55). Представник позивачки у судовому засіданні 25.02.2026 року заявлені позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач як власник земельної ділянки з 17.08.2021 року - Біляївська сільська рада Лозівського району Харківської області - в особі свого уповноваженого представника у судове засідання не прибула, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином засобами електронного суду (а.с.62-63), причини неявки суду не повідомила, що відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України дозволило суду розглянути справу по суті. Враховуючи складність справи для складання скороченого судового рішення була оголошена перерва на один день у порядку абз. 2 ч.1 ст.245 ЦПК України. Вислухавши представника позивачки, суд вважає, що заявлені позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Миронівської сільської ради Первомайського району Харківської області 09.11.2017 року (актовий запис №16)(а.с.45). За життя померла отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії IV-ХР №014610 від 29.12.2001 року на підставі рішення Миронівської сільської ради Первомайського району Харківської області від 27.09.2001 року №39 (а.с.13). Цільовим призначенням земельної ділянки було ведення особистого підсобного господарства, що відповідно до нині діючого Земельного кодексу відповідає цільовому призначенню - для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, земельна ділянка була сформована та їй наданий кадастровий номер 6324585000:04:000:0019, тобто вона була належним чином зареєстрована в Державному земельному кадастрі як окрема земельна ділянка. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) було зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Тому померла не повинна була змінювати своє право на вказану земельну ділянку безвідносно довго, оскільки вказаним рішенням КСУ було визнано неконституційним відповідні положення Земельного кодексу України 2001 року в частині необхідності зміни форми володіння земельної ділянкою з права постійного користування на право приватної власності чи права оренди. Слід зазначити, що вказана земельна ділянка як об`єкт речових прав не існувала до 2001 року, коли відповідач відповідно до норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 року не здійснив 17.08.2021 року реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис про право власності 43623834)(а.с.29). Позивачка в межах строку для прийняття спадщини, враховуючи відмову від спадщини доньки померлої, яка є матір`ю позивачки, [PERSON] , подала заяву про прийняття спадщини, у зв`язку з чим на той час Первомайською державною нотаріальною конторою Харківської області була відкрита спадкова справа №67/2018, і в якій позивачка до 2025 року не здійснювала жодних дій для оформлення спадщини, що було її правом, однак призвело до реєстрації права комунальної власності відповідача на вказану земельну ділянку (а.с.42-44, 46-50). Позивачка, не зважаючи на заповіт померлої бабусі, є спадкоємцем за законом п`ятої черги на підставі ст.1265 Цивільного кодексу України. 18.12.2025 року позивачці виконуючою обов`язки державного нотаріуса Златопільської державної нотаріальної контори Харківської області Степанець Оленою Борисівною було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо право постійного користування вищевказаною земельною ділянкою, оскільки на думку державного нотаріуса таке право, яке не існує у Земельного кодексі України з 01.01.2002 року не може бути успадковане відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах початку 2018 року, як таке, що не входить до складу спадщини (а.с.24-25). Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що норми матеріального права вказане питання на даний час жодним чином не регулюють, оскільки вважається, що належне померлій право повинно було бути переоформлено відповідно до вимог нині діючого Земельного кодексу України ще далекого 2008 року. В той же правозастосовча практика до кінця 2019 року та після цієї дати кардинально, на 180 градусів, змінилася в контексті предмета спору в даній справі. В подальшому вона в частині предмета позову не змінювалася, а тому може бути застосована судом по суті в даній справі. Так, у постанові Великої Палати Верховного суду від 20.11.2019 року у справі №368/54/17 було зроблено висновок про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі відповідного державного акту з титулом, який не передбачений в діючому ЗК України з 01.01.2002 року, не припиняється зі смертю вказаної особи, а входить до складу спадщини та може бути успадковане. Вказане питання стосується трьох видів володіння земельними ділянками за попередньою редакцією ЗК України (до 31.12.2001 року включно): право постійного (безстрокового) користування, право пожиттєвого спадкового володіння та право тимчасового користування. Таке право може бути саме за наявними державними актами (за їх відсутності передбачається інше як правове регулювання, так і інший предмет позову, в разі його подання) успадковане, оскільки на відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у постійне користування були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити таке право володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК, спадкоємець стає учасником правовідношення з постійного користування земельною ділянкою, що є дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання. Наявність такого право обмежує право користування відповідачем вказаною земельною ділянкою, однак не передбачає обмеження його права володіння та розпорядження нею, оскільки саме відповідач залишається власником земельної ділянки на увесь час перебування земельної ділянки у користуванні позивачки. Відповідно позивачка виключно щодо себе без права укладання жодних правочинів щодо земельної ділянки без згоди відповідача та права відчужувати своє право постійного користування на користь інших осіб набуває право постійного користування земельною ділянкою як титулу, який вона успадкувала після смерті своєї бабусі [PERSON] . На підставі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачка набула право постійного користування земельною ділянкою до набуття відповідачем свого права власності у порядку спадкування після смерті своєї бабусі, що вказує на те, що відповідне право вона реалізувала, однак оформила згодом. Розмір земельної ділянки відповідає максимальному розміру (2 га) для земельних ділянок відповідного цільового призначення та не порушує норми, встановлені ст.121 ЗК України. На підставі ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно з абз. 8 п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. На підставі ст.125 Земельного кодексу України, у тому числі, право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цих прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved