Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики, що становить 80000гривень. Позов мотивує тим, що 30 листопада 2023 року він позичив [PERSON] 100 00 гривень, що підтверджується розпискою про отримання грошей від 30.11.2023року. Покликається на те, що відповідач після отримання від нього позики, протягом декількох місяців виконував умови договору позики та перечисляв йому кошти у розмірі 4000 гривень двіччі протягом календарного місяця, що підтверджується випискою з банківського рахунку, номер якого був вказаний у розписці. Зазначив, що всього за період з грудня 2023року по 8 березня 2024 року відповідач перечислив йому 20000 гривень. Однак, згідно тексту боргової розписки, відповідач зобов`язувався щомісячно виплачувати йому борг у розмірі 8000 гривень, протягом 14 місяців, строк повернення основної суми боргу закінчився 30 січня 2025 року. Звертає увагу суду на те, що згодом [PERSON] перестав перечислювати йому кошти на погашення позики, не дивлячись на його неодноразові звернення до нього, як особисто, так і по телефону. Звертає увагу суду на те, що після закінчення строку дії договору відповідач став уникати позивача, не бажав спілкуватися по телефону, тому він змушений був звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх порушених майнових прав. В обгрунтування позову покликається на вимоги ст.ст. 1046-1049 ЦК та просить такий задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали з мотивів викладених у ньому. У зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки від 30.11.2023 року недійсною просили відмовити. Вважає, що факти, які викладені представником позивача по зустрічному позову в абсолютній більшості не відповідають дійсним та об`єктивним обставинам, є надуманими. Являються викревленими, направленими тільки на те, щоб уникнути відповідальності та неповертати суму боргу. Зазначила, що [PERSON] у зустрічному позові наводить декілька правових підстав щодо визнання недійсною розписки, які є взаємовиключними. Зокрема, покликається на вимоги ст.ст.229, 230,213, 1051 ЦК України та безпідставно вказує на те, що розписка не містить жодного підтвердження фактичного передавання коштів. Звертає увагу суду на те, що розписку [PERSON] про позику ним грошових коштів писав добровільно, будучи при світлій пам`яті та ясному розумі. Розуміючи значення своїх дій, і в цей день, 30.11.2023 року він перебував на службі у військовій частині. Вважає, що той факт, що в розписці відповідач вказав слово позичаю, аж ніяк не спростовує цієї обставини, що дійсно гроші в сумі 100 000 гривень [PERSON] позичив у нього, саме тому спочатку і добровільно повернув йому частину боргу. Зазначив, що грошові кошти [PERSON] отримав від нього в сумі 100 000 гривень саме перед написанням розписки 30.11.2023року. Вказує, що в період 29 листопада по 30 листопада 2023 року включно ним було знято зі свого рахунку в Приватбанку 80 000 гривень, оскільки на той час банком був встановлений ліміт на зняття готівки, а решта 20000гривень у нього були наявні готівкою. В судовому засіданні [PERSON] повідомив, що розписка написана [PERSON] добровільно, після отримання ним коштів. Вони знайомі з відповідачем, такий являється братом чоловікової сестри його дружини. 30.11.2023 року вони зустрілися біля Перемишлянської ЦРЛ у його власному автомобілі. [PERSON] в цей день був на службі, він передав йому кошти і тоді відповідач написав розписку про отримання таких. Обіцяв, що при отриманні своїє пенсії та заробітної плати буде повертати йому борг. Він дав [PERSON] номер свого банківського рахунку на який такий мав повертати кошти. Згодом, повернув кошти в сумі 20000 грн. Жодних шахрайських дій не було. [PERSON] не повідомляв його з приводу обставин свого лікування. Лише пояснив, що йому необхідно позичити кошти для повернення свого боргу перед товаришем. Передані кошти були замотані резинкою, [PERSON] таких у його присутності не перераховував. Він познайомився з [PERSON] у 2022року, не пам`ятає за яких обставин. Брат [PERSON] [PERSON] їх познайомив. Раніше він зустрів [PERSON] у м. Львові і такий запитав його, чи може він позичити йому кошти, він запитав про це свою дружину і така погодилася. Вони спілкувалися декілька разів. Позичив кошти [PERSON] , оскільки на нього вплинула жалість, що такий являється військовослужбовцем. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов заперечила. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу просила відмовити. Зустрічний позов підтримала та просила такий задовольнити. 12.06.2025 року представник [PERSON] [PERSON] подала відзив на позовну заяву. Покликається на вимоги ст.ст. 215,509,640,1046,1047,1049,1051 ЦК України зазначила, що до позовної заяви додано копію Розписки від 30.11.2023 року, в якій відсутнє місце складання розписки, серія та номер паспорта [PERSON] , підпис [PERSON] . Покликається на те, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих рошових коштів. Звертає увагу суду на те, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Вважає, що наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між строронами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти. Крім цього зазначила, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вважає, що при встановлення судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. 30.06.2025 року представник [PERSON] [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] . Просила: - визнати розписку від 30.11.2023 року недійсною, як таку, що була підписана під впливом обману, психічного тиску та у зв`язку з відсутністю фактичної передачі коштів; - стягнути з [PERSON] збитків у подвійному розмірі, а саме в розмірі 40 000,00 грн. моральної шкоди Зазначила, що 30.11.2023 [PERSON] склав розписку, яка на думку [PERSON] підтверджує позику грошових коштів. Вважає, що фактична передача будь-яких грошових сум позивачем не здійснювалася. Зміст розписки не підтверджує передачу коштів, а її підписання відбулося під психологічним тисом на тлі серйозного психічного стану, викликаного постравматичним стресовим розладом, після участі в бойових діях. Звертає увагу суду, що позивач користуючись станом вразливості та довіри [PERSON] ввів його в оману щодо необхідності написання розписки. Покликається на те, що розписка написана без розуміння її правових наслідків, у надії на отримання допомоги з лікування, яка насправді не потребувала оплати. Окрім цього, зазначила, що текст розписки не підтверджує конкретного моменту (дати) отримання грошей у розмірі 100 000,00 грн у [PERSON] . Також, відомості тексту розписки про повернення грошей по вісім тисяч гривень кожного місяця до погашення суми боргу не містять жодних визначень моменту у часі, чи настання певної події, від яких слід рахувати та повертати (неотримані) кошти щомісячно. Вважає, що дата яка вказана у розписці під її текстом 30.11.2023року поруч із підписом у тексті розписки не вказує на те, що ця дата є датою передачі грошових коштів [PERSON] [PERSON] .. А її місце розташування у тексті розписки знизу після тексту, вказує тільки на те, що цю розписку було складено саме 30.11.2023року, оскільки поруч із цією датою є підпис [PERSON] . При цьому, у самій розписці взагалі не зазначено місця складання, місце та час передачі коштів. Вважає, що позивач за первісним позовом не довів, ні факту укладення договору позики, ні факту виникнення між [PERSON] та [PERSON] саме боргових відносин. А також, факту передачі йому у власність грошових коштів із обов`язком їх поверненням. Окрім цього, зазначила, що фактично понесені [PERSON] збитки внаслідок неправомірних дій [PERSON] у розмірі 20 000 грн, такі були перераховані останньому у вигляді добровільних переказів власних коштів під тиском обставин та з надією на лікування, яке не відбулося. Вважає, що з врахуванням ч. 2 ст. 230 ЦК України, [PERSON] має право на відшкодування [PERSON] збитків у подвійному розмірі, а саме 40 000,00 грн. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] повідомила суд, що [PERSON] перебував в зоні бойових дій , отримав поранення,проходив лікування у м. Львові. Зазначила, що відсутнє підтвердження щодо передачі коштів. У самій розписці не зазначено, що [PERSON] отримав кошти. Пояснила, що [PERSON] зателефонував до [PERSON] і запропонував допомогу у процесі лікування, яка спочатку не обговорювалася, що може бути платною. Згодом, [PERSON] повідомив [PERSON] , що таке лікування коштуватиме 100000 гривень. [PERSON] поінформував [PERSON] , що немає таких коштів для оплати. Станом на 30.11.2023 року в лікарні на лікуванні [PERSON] не перебував, проходив службу. Розписка написана власноручно [PERSON] . Готового тексту розписки не мав. Коли писав розписку не розумів значення своїх дій. Їй не відомо чи звертався [PERSON] в поліцію з приводу даних обставин. Дослідивши обставини справи, заслухавши думку позивача та представників, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.11.2023 року [PERSON] написав розписку, згідно якої він позичає в [PERSON] кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) грн. Зобов`язується кожного місяця переказувати кошти в сумі 8000 (вісім тисяч) грн. на картковий рахунок [NUMBER] до погашення боргу (а.с.6). Згідно довідки наданої АТК Приватбанк від 28.07.2025року [PERSON] , виписки по картці/рахунку [NUMBER] , були проведенні операції зняття готівки, а саме 30.11.2023року,13:34 - 20 000,00 грн., 30.11.2023р., 10:19 20 000,00, 29.11.2023р., 19:15 20 000,00 грн., 29.11.2023р., 09:19 20 000,00 (а.с.69) Як вбачається із інформації АТК Приватбанк від 05.03.2025р. про окремі операції по картці [NUMBER] [PERSON] , такий отримував перекази 09.12.2023р,- 4000 грн., 18.12.2023р. 4000 грн.,, 09.02.2024р.- 4000грн., 16.02.2024р. 4000грн., 08.03.2024р. -4000 грн., відправник [PERSON] (а.с.9) На підтвердження укладення договору позики представлено в судовому засіданні та досліджено оригінал письмової розписки позичальника від 30.11.2023року, яка посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми. При цьому судом встановлено, що в тексті розписки встановлено, повернення боргу за договором позики кожного місяця переказувати кошти в сумі 8000 гривень на картковий рахунок до погашення боргу. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (ч.1 ст.215 ЦК України) Відповідно до ч.ч. 3,5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч. 1 ст.231 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Судувід 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження№ 61-14794. З матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві ставить питання про стягнення у свою користь 80 000 тисяч гривень. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 січня 2019 року справа № 388/1354/17-ц. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14. За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У той самий час за змістом частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Разом з тим, відповідач [PERSON] не повернув заборгованість позивачу [PERSON] в повному обсязі у строк, визначений договором позики від 30.11.2023року. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Доводи представника відповідача [PERSON] про не отримання коштів не заслуговують на увагу, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, який підтверджує факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, що відповідає правовим висновкам, викладеному в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року справа №607/13993/17 провадження №61-3569св19. Що стосується тверджень представника відповідача [PERSON] щодо підписання [PERSON] розписки під психологічним тисом на тлі серйозного психічного стану, викликаного постравматичним стресовим розладом, після участі в бойових діях. Суд звертає увагу, що така інформація не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду жодних відомостей чи будь-яких медичних документів щодо встановлення серйозності психічного стану [PERSON] під час укладення розписки. Відсутні дані щодо встановлення [PERSON] діагнозу постравматичного стресового розладу на який покликається представник відповідача- [PERSON] . Також, не надано жодних відомостей щодо застосування до [PERSON] психологічного тиску. Що стосується тверджень представника позивача за зустрічним позовом - [PERSON] , щодо вразливості та довіри [PERSON] , якого ввели в оману щодо необхідності написання розписки без розуміння її правових наслідків, у надії на отримання допомоги з лікування, яка насправді не потребувала оплати. Стороною позивача за зустрічним позовом не надано жодних даних щодо необхідності подальшого лікуванні [PERSON] та ненадання чи відмови в подальшій належній медичній допомозі такому у відповідних медичних закладах. Судом встановлено, що сторонами не надано будь-яких відомостей щодо звернення [PERSON] в правоохоронні органи з приводу вчинення стосовно нього будь-яких кримінальних правопорушень [PERSON] , що стосується події та обставин укладення договору. Доказів про написання розписки відповідачем - [PERSON] під впливом обману, психічного тиску та у зв`язку з відсутністю фактичної передачі коштів не надано, в судовому засіданні такі не здобуто. Так і не спростовано факт укладання договору позики від 30 листопада 2023 року. Натомість, перечислення [PERSON] на банківський рахунок [PERSON] коштів в сумі 20000 гривень суд розцінює, як часткове виконання умов договору від 30.11.2023 року. А відтак, і визнання такого. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики. Позивач, підписавши розписку, виконав всі умови договору позики від 30.11.2023року, а відповідач, отримавши вказану суму коштів, не повернув їх у встановлений строк в повному обсязі, тому заборгованість за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем порушено умови договору позики, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобов`язань. На підставі наведеного позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає до задоволення. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки від 30.11.2023 року недійсною слід відмовити. При цьому у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивач слід стягнути судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 1211.20 гривень.

Outcome: approved