Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду позовом із вказаним позовом про стягнення із відповідачів солідарно суми 3% відсотків річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у справі №2024/2-1543/11 від 12.07.2012 року за період з 30.03.2017 року до 07.09.2020 року у розмірі 218727,20 грн, та судових витрат: судового збору у розмірі 2624,72 грн, витрат на правову допомогу у розмірі 12000 грн. В обгрунтування позову позивач вказує, що 11.03.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №6/4/11/2008/840-К/77, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 50391, 00 доларів США зі строком до 10.03.2038 року та із ставкою користування кредитом у розмірі 13,39%. 12.07.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у справі №2024/2-1543/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року у розмірі 595421,03 грн. 11.11.2019 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова у справі №2024/2-1543/11 змінено стягувача за виконавчими листами відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Гефест». Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 08.01.2024 року у справі № 634/914/23 за позовом позивача до відповідачів про стягнення фінансових санкцій на підставі ст. 625 ЦК України стягнуто з відповідачів на користь позивача за період з 08.09.2020 року до 23.02.2022 року 3 % річних 26117,90 грн, інфляційні витрати 104048, 16 грн. Нарахування фінансових санкцій у цій справі 3% річних згідно ст. 625 ЦК України до початку введення карантину здійснювалося у межах строку позовної давності 3 роки, тобто з 30.03.2017 року і тривало до введення воєнного стану, нарахування тривало до 23.02.2022 року, що відповідає вимогам закону. 30.03.2017 року 29.03.2018 року 17862, 63 грн (595421,03х3% річних); 30.03.2018 року 29.03.2019 року 17862, 63 грн (595421,03х3% річних); 30.03.2019 року 29.03.2020 року 17862, 63 грн (595421,03х3% річних); 30.03.2020 року 07.09.2020 року (162 день) 7924,35 грн (595421,03х3% річних/365х162), що разом складає 61512,24 грн. Заборгованості за індексом інфляції за порушення грошового зобов`язання за період з 30.03.2017 року до 07.09.2020 року складає 126,404% на борг 595421,03 грн, що становить 157214,96 грн (595421,03х126,404%/100%-595421,03=157214,96). Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, а також пояснив, що факт набуття права вимоги до відповідачів за кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року встановлено рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 08.01.2024 року, яке набрало законної сили. Виконавчі листи за рішенням Ленінського районного суду Харківської області від 12.07.2012 року не було пред`явлено до виконання. У подальшому надав заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити за їх відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, просили розглядати справу за їх відсутності. Через систему «Електронний суд» надійшов відзив від представника відповідача, з якого вбачається, що позовні вимоги відповідач не визнає, посилаючись на сплив строків позовної давності. Оскільки стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Оскільки, рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 08.01.2024 року по справі №634/914/23 з відповідачів було стягнуто за період з 08.09.2020 року до 23.02.2022року 3% річних та інфляційні втрати, то з урахуванням того, що строк обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, з відповідача може бути стягнуто заборгованість тільки за період 23.02.2019 року по 08.09.2020 року. Окрім цього, з уточненого відзиву вбачається, що позов не підлягає задоволенню в частині позовних вимог про стягнення 56938 грн. 80 коп., так як 12.07.2012 рішенням Ленінського районного суду м. Харкова у справі №2024/2 1543/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ«КБ «Надра» заборгованість за Кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від11.03.2008 року у розмірі 595 421,03 грн. 20.09.2019 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Гефест» укладено Договір №GL3N24O68 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до [PERSON] 28.01.2020 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «Гефест» було укладено Договір про врегулювання заборгованості за Кредитного договору №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року, на виконання умов якого [PERSON] було сплачено ТОВ «ФК «Гефест» в 2020 році в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року 154738 грн. Таким чином, оскільки після винесення рішення Ленінського районного суду м. Харкова у справі №2024/2-1543/11 12.07.2012 року, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ«КБ «Надра» заборгованість за Кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 у розмірі 595 421,03 грн., ПАТ«КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Гефест» не мали права нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції, а на підставі п.5.3 Договору та ч. 2 ст. 212 ЦК України Договір про врегулювання заборгованості за кредитного договору №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року втратив чинність з 30.10.2020 року після закінчення строку для здійснення сплати Позичальником частини грошових коштів, передбачених графіком платежів у п.п. 2.1.1. цього Договору, сплачені [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Гефест» в 2020 році в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року 154738 грн. мають бути зараховані на погашення заборгованості, стягнутої за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року. Таким чином просив відмовити у задоволенні позову участині позовних вимог про стягнення 56938грн. 80коп. Зменшити витрати на правничу допомогу адвоката позивача до 5000 (п`яти тисяч) гривень. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомили. Клопотань та заяв з приводу розгляду справи не надали. Відзиви до суду не надали. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходжу до такого висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 11.03.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №6/4/11/2008/840-К/77, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 50391, 00 доларів США зі строком до 10.03.2038 року та із ставкою користування кредитом у розмірі 13,39% (а.с. 104-107) 12.07.2012 року рішенням Ленінського районного суду Харківської області у справі № 2024/2-1543/11 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року у розмірі 595421,03 грн (а.с.13-17). Так, з цього рішення вбачається, що 11.03.2008 року у якості забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року ВАТ КБ «Надра» були укладені договори поруки №69/4/11/2008/840-П/79 з [PERSON] та № 6/4/11/2008/840-П/80 з [PERSON] . Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 08.01.2024 року у справі №634/914/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦПК України було задоволено частково позовні вимоги, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 у справі № 2-1543/11 у загальному розмірі 130166,06 грн. (сто тридцять тисячі сто шістдесят шість гривень 06 коп.). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.18-23). 28.01.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» та [PERSON] було укладено договір про врегулювання заборгованості за кредитним договором №6/4/11/2008/840-К/77 від 11.03.2008 року, за яким сторони домовилися про порядок врегулювання заборгованості за кредитом, встановивши графік сплати заборгованості (а.с. 98-103). Згідно банківських квитанцій [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Гефест» було сплачено: 26.02.2020 року 9273 грн, 06.07.2020 року - 10168 грн,31.01.2020 року - 124598 грн, 29.09.2020 року - 10699,80 грн (а.с. 108-111). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 267 ЦК України особа яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2)конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц,від 18 березня 2020 року у справі№ 902/417/18). У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на час видачі виконавчого документу ) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом одного року, якщо інше не передбачено законом. Згідно перехідних положень п.5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404 - VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим законом. Строк пред`явлення У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази отримання та пред`явлення кредитором виконавчих листів з виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року до виконання в передбачений законом строк, що не заперечував представник позивача у судовому засіданні, а також докази, які б свідчили про звернення ТОВ «ФК «Гефест» до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа та поновлення такого строку судом. При цьому, суд враховує, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22. Враховуючи, що строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа на виконання виконавчого документу рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 у цивільній справі № 2024/2-1543/11 сплив, вимога про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed