Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

01.07.2025 позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з вказаного житлового будинку без надання їй іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] . У житловому будинку проживає та зберігає свої особисті речі [PERSON] , однак не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла. Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. На підставі заяви позивача [PERSON] знято з реєстрації місця проживання. Відповідачка забезпечена іншим житлом. Наявність відповідачки у житловому будинку позбавляє [PERSON] в повному обсязі здійснювати право власності. Відповідачка відмовляється добровільно звільнити будинок, тому просив позов задоволити. Ухвалою судді Миколаївського районного суду Львівської області від 22.07.2025 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 06.10.20205 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В судове засідання представник відповідачів адвокат Скакун В.В. проти задоволення позову заперечила, вважає, що такий заявлений безпідставно та необґрунтовано. Зазначила, що відповідачка не чинить перешкод [PERSON] в здійсненні права власності на житловий будинок, бере участь в утриманні будинку. Крім цього, відповідачка не має іншого житлового приміщення. Допитна в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка являється матірю відповідачки, вказала, за адресою [ADDRESS] проживає 5 осіб. Відповідачка працює, приблизно 30 років проживає за вказаною адресою, несе витрати на утримання будинку та по господарству. Жодних конфліктів із мешканцями спірного будинку у неї немає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка являється донькою сторін, показала, що вона проживає за а адресою [ADDRESS] . Мама несе витрати на утримання будинку, купляє продукти харчування, прибирає, умови співпроживання не порушує. Батько більшість часу перебуває за кордоном. Батьки розлученні, не спілкуються. Спірний будинок належить батькові. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити. Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] . Як встановлено судом та сторонами не оспорюється, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.2008року належить житловий будинок в [ADDRESS] . Вказаний факт також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20137315 від 05.09.2008року. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області №447/3865/21 від 12.05.2022 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із витягу №2025/007180973 з реєструю територіальної громади, [PERSON] з 18.07.1997року по 30.05.2025року була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . 30.05.2025року була знята з реєстрації на підставі заяви власника житла [PERSON] . Як вбачається із інформації з Дежавного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №432937940, [PERSON] належить 3/4 та 1\\8 частки в квартирі [ADDRESS] . Крім цього, згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №454811351 від 03.12.2025 у [PERSON] відсутнє будь-яке нерухоме майно. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами права. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі статті 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування положеньст.391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що статтею 41 Конституції України та відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 1 березня 2023 року по справі № 296/1389/21. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (заява № 58255/00) суд визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Водночас особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі № 760/5955/17). Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23). Згідно з частиною четвертою статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами шлюб розірвано 12.05.2022, як і до розірвання шлюбу, так і після розірвання відповідач [PERSON] залишалася проживати в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідач була зареєстрована у вказаному будинку до 30.05.2025. Водночас, позивач звернувся із позовом до суду про виселення лише -01.07.2025. Отже, відповідачка безперервно продовжувала проживати і на даний час продовжує проживати в житловому будинку, вести побут, покращувати житлові умови для проживання. При цьому відповідач [PERSON] проживає в житловому будинку по [ADDRESS] з 18.07.1997 року та вселилася як член сім`ї [PERSON] , доказів протилежного в судовому засіданні не встановлено, так як із досліджених доказів видно родинні відносини між [PERSON] Та [PERSON] . В подальшому відповідач продовжувала проживати в будинку як дружина власника будинку. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до частин першої, другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка вказує про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, провадження № 14-64цс20. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не є такими, що мають тимчасовий характер. Тому їхні права, зокрема і житлові, розглядалися як постійні. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18. Позивач як на підставу виселення відповідача вказує на те, що [PERSON] більше не має правових підстав для проживання у належному йому житлі, що порушує його права як власника та обмежує його право вільно користуватись майном. Водночас, сторони, як колишнє подружжя, вселилися в житловий будинок на підставі добровільної згоди матері позивача [PERSON] . Відповідач залишилася проживати в житловому будинку, після реєстрації права власності на нього за позивачем за його згодою як члена сім`ї. В судовому засіданні сторона відповідача стверджувала, що [PERSON] , бере участь в утриманні будинку та сплачує комунальні послуги, однак підтверджуючих документів суду не представила. Як вбачається із інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно, у [PERSON] відсутнє будь-яке інше житлове приміщення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зауважує, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17). Вказане також узгоджується із постановою Верховного суду від 07 лютого 2024 року справа № 157/940/22, провадження № 61-6170св23. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до абз.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Так, стороною позивача не підтверджено систематичного порушення відповідачем правил співжиття у спірному житловому будинку, вчинення відповідачкою неправомірних дій, які можуть бути підставою для виселення. До позовної заяви не додано жодного належного, достовірного та допустимого доказу про створення відповідачем неможливих для позивача та інших мешканців будинку умов проживання в одному приміщенні, що з приводу цього до відповідача вживалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними. [PERSON] доведено її тісний зв`язок з місцем проживання вже більше 30 років за яким знаходиться житловий будинок, водночас відсутність доказів, про те, що у її користуванні є інше житлове приміщення придатне для проживання, недоведеність позивачем обставин, щодо вчинення відповідачем перешкод у його володінні та/або користуванні даним майном, одночасне виключення відповідача з реєстраційного обліку за заявою позивача, вочевидь спрямоване на штучне створення обставин для звернення до суду з даним позовом. Суд не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог, так як виселення відповідача із спірного житла, є невиправданим втручанням в приватну сферу та порушенням її прав на повагу до житла. Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правову оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити судові витрати на стороні позивача.

Outcome: dismissed