Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

покликаючись на невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, представник позивача Іван Котницький у поданій 18 серпня 2025 року через систему "Електронний суд" позовній заяві просить стягнути з відповідача на користь позивача 486 443 грн. 98 коп. боргу та судовий збір у розмірі 5 837 грн. 33 коп. У поданій 14 листопада 2025 року через систему "Електронний суд" заяві представник позивача позов підтримує повністю. Звертає увагу суду, що 04.06.2025 відповідач перерахував кошти у рахунок погашення боргу за виконавчим документом у сумі 687 729 грн. 75 коп., виконавче провадження закінчене. Вказує, що станом на 23.02.2022 заборгованість залишалася непогашеною, що порушувало право стягувача на мирне володіння своїм правом, а тому кредитор має право на отримання суми боргу за кредитним договором на підставі рішення суду з урахуванням 3% річних за час прострочення. 23 лютого 2026 року представник відповідача адвокат Борис Нікольченко направив додаткові пояснення, у яких він просить позовні вимоги задоволити частково у сумі 447 715 грн. 72 коп. Пояснює, що позивач, розраховуючи інфляційні втрати помилкового щомісячно збільшував суму боргу на суму нарахованих інфляційних втрат, помножуючи суму вже проіндексовану суму боргу на індекс інфляції, при цьому місяці з дефляцію «пропускались». Зазначає, що при зменшенні суми боргу внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від суми основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). Так, відповідач, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, дійшов висновку, що з нарахованих позивачем інфляційних втрат (на суму заборгованості у розмірі 678 013,05 грн.) підлягають до стягнення з відповідача 346 905,40 грн. Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача у поданій до суду заяві просить справу розглянути у його відсутність. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. Зважаючи на те, що з`явлення сторін не визнане обов`язковим, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд встановив такі обставини. 31 серпня 2011 року рішенням Дніпровського районного суду м.Києва задоволений позов ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №161д від 14.04.2008 в сумі 680 227 грн. 48 коп. та третейський збір в сумі 7 502 грн. 27 коп. (справа №6-3418/11). Рішення суду набрало законної сили 31 серпня 2011 року. Приватний виконавець відкрив виконавче провадження №67982682 з примусового виконання виконавчого листа №6-3418/11, виданого 21 вересня 2011 року Дніпровським районним судом м.Києва 15 жовтня 2019 року рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» було припинено Акціонерне Товариство «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов?язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Крім цього, 12.08.2022 позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» прийняте рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». 04 червня 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н.О. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження №67982682 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду у повному обсязі, відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження". Суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідач скористався правовою допомогою. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) /ст.530 ЦК України/. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо це не вказано, законодавство передбачає, що можна стягнути 3% річних та індекс інфляції. Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. За змістом ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Таким чином, 3% річних та індекс інфляції мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при його обрахунку береться за основу прострочена сума. Крім того, Верховний Суд в постанові від 07.02.2018 у справі №910/11249/17 виснував, що положення ст.625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Так, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, зобов`язання, яке виникло між сторонами у справі, виникло саме на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 31 серпня 2011 року по справі №6-3418/11, яке набрало законної сили 31.08.2011 року та за своїм характером є грошовим зобов`язанням. Зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження за наслідком досліджених матеріалів у справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних втрат за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірними. Так, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд погоджується з доводами представника відповідача, що позивач розраховуючи інфляційні втрати помилкового щомісячно збільшував суму боргу на суму нарахованих інфляційних втрат, помножуючи суму вже проіндексовану суму боргу на індекс інфляції, при цьому місяці з дефляцію «пропускались». Як виснував Верховний Суд у постанові від 11 березня 2025 року у справі №910/2095/19 інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на індекс інфляції за період прострочення платежу. Проте сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. А тому, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Суд, беручи до уваги розрахунок інфляційних втрат, проведений стороною відповідача, дійшов висновку, що з нарахованих позивачем інфляційних втрат (на суму заборгованості у розмірі 678 013,05 грн.) підлягають до стягнення з відповідача 346 905,40 грн., з яких: за період з березня 2017 року по лютий 2022 року (за вказаний період сукупний індекс інфляції 151,165%) 346 905,40 грн. інфляційних втрат (678 013,05 * 151,165% /100% - 678 013,05 =346 905,40. та три відсотки річних в загальній сумі 100 810 грн. 32 коп., а всього на загальну суму 447 715 грн. 72 коп. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача також підлягає пропорційному стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Позов задоволений на 92,04 % (447 715,72 грн. : 486 443,98 грн. х 100). В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 372 грн. 68 коп. (5 837,33 грн. х 92,04 %). Доказів на підтвердження понесення інших витрат позивач не надав. При цьому враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. На підставі наведеного,

Outcome: approved