Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

04.08.2025 р. позивачка [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення дочкою навчання, але не більше ніж до 23 років. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона та [PERSON] перебували в шлюбі. Від шлюбу в них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Дочка на даний час перебуває на утриманні позивачки та навчається на денній формі навчання у ВСП «Золотоніський фаховий коледж ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету», термін навчання з 2022 року по 30 червня 2026 року. Вищевказані дані підтверджуються довідкою №338, виданою ВСП «Золотоніський фаховий коледж ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету». Відповідач сплачував аліменти згідно рішення Золотоніського міськрайонного суду по справі № 2306/2647/12 від 30.08.2012 року, до повноліття дочки, а так як дочці виповнилося 18 років, то стягнення аліментів згідно вказаного рішення припинено. Фактично дочка продовжує навчання і в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги з боку відповідача. Відповідач добровільно не бажає надавати допомогу на навчання дочки, по стану здоров`я працездатний, працює, отримує заробітну плату та має можливість надавати на дитину допомогу, сплачувати аліменти. Коштів позивачки критично не вистачає на утримання дочки, яка продовжує навчання, тому позивачка змушена звертатися до суду за захистом інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Вказана ухвала суду про відкриття провадження в справі отримана відповідачем 22.09.2025р., що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. 18.12.2025 року від представника відповідача адвоката Зеленого Ю.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Одночасно у відзиві було заявлене клопотання про поновлення пропущеного строку подання відзиву, яке мотивоване тим, що відповідачу передали ухвалу суду та позовну заяву лише 08.10.2025. Ознайомившись з ухвалою та матеріалами справи, відповідач зрозумів, що не зможе сам вести захист своїх інтересів при розгляді даної справи, тому 08.10.2025 звернувся з заявою про надання правничої допомоги по справі. Договір надання юридичної допомоги з адвокатом Зеленим Ю.В. був укладений 08.10.2025, тому вони просять поновити строк для подачі відзиву. Частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України). Частиною сьомою статті 178 ЦПК України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання в справі. Згідно статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. У даному випадку в системному зв`язку з наведеними вище приписами застосуванню підлягають також норми статті 126 ЦПК України, за якими право на вчинення процесуальних дій втрачається з закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У силу ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на "встановлені законом" та "встановлені судом" та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання. Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями ч. 2 ст. 127 ЦПК України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку. Судом установлено, що відповідачем 22.09.2025 отримано копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та додатками та в якій відповідачу було роз`яснено його право подачі відзиву на позовну заяву та строк його подачі, що становив п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали. Враховуючи зазначені вище обставини, суд уважає, що відповідач не був позбавлений можливості в строк, встановлений ухвалою суду, подати до суду заяву про продовження такого строку, однак такого звернення до суду у встановленому порядку та строки не надходило. Відомостей про об`єктивну неможливість здійснення своїх процесуальних прав, до суду не надходило. Враховуючи, що строк, у межах якого може бути подано відзив на позовну заяву, сплив, оскільки відзив подано до суду після закінчення цього строку, суд не вбачав підстав для продовження заявнику строку для подання відзиву, тому відсутні підстави для прийняття відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що оскільки донька навчається безкоштовно на стаціонарній формі навчання, то вона не може працювати. Однак є витрати, які пов`язанні з навчальним процесом, так як потрібно купляти книжки, здавати кошти. Коштів позивача на утримання доньки не вистачає, тому що вона має витрати, пов`язанні з купівлею одягу, продуктів харчування, засобів гігієни. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову та вказав, що на даний час відповідач не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини всіх доходів на місяць, так як має на утриманні малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає з ним. Також чимало коштів йде на придбання ліків, так як відповідач постійно хворіє. Окрім цього відповідач щомісячно несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг за місцем проживання, придбанням продуктів харчування, сезонного одягу, засобів гігієни. Також представник відповідача зазначав, що сторона позивача тільки говорить про книжки, продукти харчування, але підтвердження того, що дитина дійсно потребує матеріальної допомоги по витратам на навчання, суду надано не було. Третя особа [PERSON] , позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Вказала, що в зв`язку з навчанням витрачаються кошти на різні потреби в коледжі та, в тому числі, на зошити для навчання. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини. Згідно копії паспорта громадянина України № [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в місті Золотоноша. Згідно копії довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками третьої особи [PERSON] , [INFO] являються [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії довідки №338 від 10.06.2025, виданої ВСП «Золотоніський фаховий коледж ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету», [PERSON] навчається на 3 курсі Т групи денного відділення з державним замовленням. Поступила в 2022 році на базі 9 класів (наказ №28 від 28.07.22р.). Дата закінчення 30 червня 2026 року. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Зокрема, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги та спосіб сплати аліментів (ст.199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Аналіз ст.ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом із тим, аліменти, спрямовані на утримання повнолітніх дочки, сина, повинні бути достатніми і, разом із тим, співмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.09.2017 , вбачається, що відповідач являється батьком [PERSON] , яка народилась [INFO] . З довідки про доходи від 07.10.2025 №10 вбачається, що відповідач працює у ТОВ «АДР КАРГО» з 21 серпня 2025 року та отримав дохід за серпень-вереснь 2025 року за винятком утримань у розмірі 36421,00 грн. Також відповідачем були надані копії документів про проходження відповідачем лікування у травні та липні 2025 року в зв`язку з наявністю певних захворювань. Дослідивши надані відповідачем докази щодо неможливості сплачувати аліменти, суд зважає на те, що відповідачем не надано доказів того, в якому розмірі він витрачає кошти на своє лікування та на утримання малолітньої дитини, і що він не має можливості сплачувати кошти на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. Судом установлено, що [PERSON] , є повнолітньою, однак не досягнула віку двадцяти трьох років, продовжує навчання на 3 курсі Т групи денного відділення з державним замовленням у ВСП «Золотоніський фаховий коледж ветеринарної медицини Білоцерківського національного аграрного університету», закінчує навчання 30 червня 2026 року і доказів отримання нею доходу суду не надано. Суд також зважає на принцип рівності прав та обов`язків батьків, а саме брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Також суд, враховуючи доводи представника відповідача щодо відсутності доказів понесення витрат стороною позивача на навчання дитини, вважає, що сам по собі процес навчання супроводжується мінімально необхідними витратами, пов`язаними з прямуванням до місця навчання і в зворотньому напрямку, харчуванням у період навчання, придбанням методичної та іншої навчальної літератури тощо. Отже суд вважає, що відповідач є працездатною особою, тобто, за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем може виконувати обов`язки щодо утримання доньки, яка досягла повноліття, продовжує навчання та в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до переконання, що з урахуванням фінансових можливостей, перебування на утриманні відповідача малолітньої дитини та стану здоров`я відповідача, з останнього на користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, оскільки такий розмір буде достатнім для належного утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Пунктом 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення аліментів в усіх судових інстанціях. Позивача при подачі позовної заяви до суду було звільнено від сплати судового збору, тому суд, задовольняючи позов, на підставі ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial