Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

05 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , з участю третьої особи [PERSON] , [PERSON] , та просить суд ухвалити рішення, яким припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , виплативши [PERSON] грошову компенсацію вартості цієї частки за рахунок коштів, які будуть внесені на депозитний рахунок суду; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 53,5 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він є співвласником 2/6 частини квартири [ADDRESS] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.03.2017 року. Співвласниками квартири [ADDRESS] є він, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Іншим співвласникам належить 4/6 частки зазначеної квартири, а саме: [PERSON] - 1/6 частина, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.05.2015 року, [PERSON] 2/6 частини, [PERSON] 1/6 частини, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2017 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04.05.2017р. усунено перешкоди у володінні та користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у зазначену квартиру. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 21.08.2017р. 02 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова прийняв рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про припинення права спільної часткової власності, яким ухвалив задовільнити позовні вимоги [PERSON] та припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частину оспорюваної квартири. Дане рішення оскаржено [PERSON] в апеляційному порядку. 29 січня 2019 року Львівський апеляційний суд прийняв постанову, якою постановив: апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 травня 2018 року скасувати, ухвалено нове судове рішення. Відмовлено [PERSON] у задоволенні її позову про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Рішення суду на даний час не виконано, [PERSON] систематично чинить перешкоди [PERSON] у володіння та користуванні спірною квартирою, що підтверджується неодноразовим зверненнями в правоохоронні органи. Станом на травень 2017 року (час прийняття рішення від 04.05.2017 року про усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності на двокімнатну квартиру шляхом вселення у неї ) відповідачці [PERSON] на праві власності належало 4/6 частки або 2/3 спірної квартири. Позивачу належало 2/6 або 1/3 частки спірної квартири. Таким чином була можливість добровільно поділити оспорювану квартиру встановивши порядок користування між ним (позивачем) та відповідачкою. Відповідачка [PERSON] 23 серпня 2017 року уклала договір дарування частки квартири. Окрім 1/6 частки оспорюваної квартири, [PERSON] є співвласником ще трьох житлових об`єктів нерухомості. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру на [PERSON] (справа №466/9339/17 Шевченківський районний суд) у графі «Відомості з реєстру прав на нерухоме майно» значиться, що [PERSON] належить частка на праві спільної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] . Згідно відомостей про об`єкт нерухомого майна відповідачці [PERSON] належить на праві приватної власності 1/3 (одна третя)частка домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будинку становить 85,9 м кв., житлова площа 67,7 м кв., тобто 1/3 житлової площі будинку, що належить [PERSON] становить 22,5 м кв., що у кілька разів більше за норму забезпечення житлом, встановленої законом. (справа 466/9339/17). Згідно відомостей про об`єкт нерухомого майна відповідачці [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності частка будинку [ADDRESS] , загальна площа будинку становить 55,6 кв.м. Враховуючи те, що частка відповідача [PERSON] у спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі та становить 4,8 кв.м житлової площі, що є поза нормативними межами; спільне володіння та користування майном є неможливим у зв`язку із неприязними стосунками та порушення моїх прав з боку відповідачки щодо володіння та користування спільним майном, що підтверджується рішеннями судів різних інстанцій, які набрали законної сили та моїми неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів, припинення частки відповідачки [PERSON] у спірному житлі не завдасть останній істотної шкоди, оскільки житлом вона забезпечена (є співвласником двох житлових будинків і однієї квартири). Оскільки із відповідачкою неможливо мирно врегулювати спір, за захистом своїх інтересів вона змушена звертатися до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 28.08.2021 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.05.2022р. у даній справі призначено судової будівельно-технічної експертизу (т.1 а.с.107-108). На виконання ухвали суду з експертної установи надійшов висновок експерта.№1876-Е від 24.06.2024р. (т.1 а.с.125-137). 01.07.2024р. ухвалою суду поновлено провадження у справі (т.1 а.с.137). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 10.04.2025р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позивач позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на викладені обставини у позовній заяві. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] щодо позовних вимог заперечив та пояснив, що його довірителька не може бути позбавлення права власності на спірне приміщення.Однак вирішити мирно житловий спір між родиною є неможливо. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з"являлись, рекомендована кореспонденція скерована на їх адресу поверталась до суду у зв"язку з неотриманням останніх. Клопотань від них про розгляд справи у їх відсутності не поступало. Заслухавши представників позивача та відповідача,свідка [PERSON] ,з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, розглянувши подані сторонами документи, пояснення, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд встановив, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.03.2017р. [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 2/6 частини квартири [ADDRESS] (а.с.8). Як вбачається із матеріалів справи, співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зокрема, 1/6 частини належить [PERSON] , 1/6 належить [PERSON] ,2/6 належить [PERSON] . Відповідно до довідки форми №2 вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.24); з витягцв з реєстру Територіальної Громади від 17.06.2025 вбачається,шо [PERSON] з 26.08.2011 р. зареєстрована за спірною адресою; [PERSON] з 28.08.2017зареєстрована за спірною адресою; [PERSON] з 28.08.2017 зареєстрована за спірною адресою (т.2 а.с.68-70).). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ч.1, ч.2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 04.05.2017р. Шевченківським районним судом м. Львова від 04.05.2017р. ухвалено рішення, яким усунено перешкоди у володінні та користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у зазначену квартиру. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 21.08.2017р. (т.1 а.с.14-15). 02 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про припинення права спільної часткової власності, яким позовні вимоги задоволено, припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частину оспорюваної квартири. Дане рішення оскаржено [PERSON] в апеляційному порядку. Постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 травня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у позові [PERSON] про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] відмовлено (т. 1 а.с.16-18). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Частка яка належить [PERSON] є незначною і доводити цього немає підстав, оскільки даний факт уже встановлено судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 1,2 ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Квартира [ADDRESS] є звичайною двокімнатною квартирою у багатоквартирному будинку і не може бути поділена, тобто вона є неподільною річчю, що можливо встановити і без спеціаліста ознайомившись із технічним планом квартири, який є в інвентаризаційній справі витребуваній судом. Висновок про те, що виділити в натурі 1/6 частину квартири [ADDRESS] неможливо зроблено також у Висновку експерта Львівського НДІ судових експертиз №1876-Е від 24.06.2024 р. по матеріалах цивільної справи. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Рішення суду на даний час не виконано, [PERSON] систематично чинить перешкоди [PERSON] у володіння та користуванні спірною квартирою, що підтверджується неодноразовим зверненнями в правоохоронні органи. 20.09.2017р. було видано виконавчий лист на підставі якого 02.10.2017 р. Головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львова ГТУ юстиції у Львівській області Рибчак А.М. винесено постанову ВП № 5480 про відкриття виконавчого провадження, але не дивлячись на те, що позивачу при виконанні судового рішення було надано один ключ попасти у своє жило позивач так і не зміг. Виконавче провадження було закрито. 26.06.2018р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС винесено постанову про відновлення виконавчого провадження щодо вселення [PERSON] у оскаржувану квартиру, а також винесено постанову від 13.07.2018 р. про залучення працівників Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області для забезпечення охорони громадського порядку та фізичного захисту державного виконавця та інших осіб при проведенні виконавчих дій. Судом встановлено, що позивачу до сьогоднішнього дня чиняться перешкоди у користуванні його спадковим майном, а відповідачка уже більше 10 років незаконно користується майном позивача без жодного відшкодування є доказом того, що їх спільне користування вказаним майном є неможливим. Про зазначені вище обставини пояснив детально в судовому засіданні 28 січня 2026 року свідок [PERSON] , які не заперечив представник відповідача Паславської Н. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №343/2271/16-ц (провадження №61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц (провадження №61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі №344/120/16-ц (провадження №61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі №183/4432/16-ц (провадження №61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі №289/398/16, провадження №61-16865св20) та інших. Матеріалами справи підтверджено, що 23 серпня 2017 року [PERSON] уклала договір дарування частки квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.11). Окрім 1/6 частки оспорюваної квартири, [PERSON] є співвласником ще трьох житлових об`єктів нерухомості. Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] належить одна частка на праві спільної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.209). Згідно відомостей про об`єкт нерухомого майна відповідачці [PERSON] належить на праві приватної власності 1/3 (одна третя)частка домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будинку становить 85,9 м кв., житлова площа 67,7 м кв., тобто 1/3 житлової площі будинку, що належить [PERSON] становить 22,5 м кв., що у кілька разів більше за норму забезпечення житлом, встановленої законом (т.1 а.с. 206). Згідно відомостей про об`єкт нерухомого майна відповідачці [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності частка будинку [ADDRESS] , загальна площа будинку становить 55,6 кв.м. (т.1 а.с.207-208). [PERSON] є власницею 2/3 трьох кімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 56,2 кв.м. (т.1 а.с. 210-211). З метою припинення права власності [PERSON] на 1/6 частки спірної квартири, оскільки як зазначає сторона позивача, що між сторонами тривають конфлікти та непорозуміння, судові процеси на протязі 10 років, припинення права власності [PERSON] на її незначну частку у неподільному майні (квартирі) не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] та її сім`ї. Оскільки, на даний час вона є вдовою, не має дітей та є неодруженою. Щодо матері і сестри, то на їх права, відчуження частки відповідачки не впливає, оскільки вони мають власні частки, якими вони безперешкодно можуть користуватись, тому позивач з метою відшкодування компенсації відповідачеві за належну їй вказані частки у квартирі за адресою: [ADDRESS] , відповідно до висновку експерта про вартість об`єкта, а саме: вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] , така становить 290 184,71грн. Відповідно до висновку експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 24.06.2024 №1876-Е ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1 290 184,71грн. Виділити 1/6 частину квартири [ADDRESS] , відповідно до чинних будівельних норм технічно неможливо. У зв`язку з пред`явленням позову про припинення права власності, [PERSON] (позивачем) відповідно до вимог ч.2 ст.365 ЦК України внесено на депозитний рахунок суду вартість частки відповідачки у спірній квартирі (т.1 а.с.161). Враховуючи подані докази про те, що незначна частка у спірній квартирі не є єдиним житлом відповідачки і в разі її відчуження відповідачці не буде завдано значної шкоди, зокрема не позбавить її житла. Тим більше слід врахувати той факт, що вона сама відмовилась від 1/2 частки у кв. [ADDRESS] подарувавши її третім особам. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6 2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України. Ст.358 ЦК України визначає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідач уже більше 10 років володіє і користується часткою позивача у спільній частковій власності на квартиру але жодної компенсації позивач за це не отримує, а відповідач тільки чинить перешкоди у праві користуватись належною йому часткою майна. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду із даним позовом про припинення права відповідача у спільній частковій власності, а саме у спірній квартирі, позивач посилались на те, що частка відповідача не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому позов підлягає до задоволення. Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 2412,40 грн., що складається із судового збору та витрати за проведену судову будівельно-технічну експертизу вартості майна в сумі 18932,00грн.

Outcome: approved