Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У січні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між [PERSON] , та [PERSON] , 11 липня 2013 року зареєстровано шлюб (актовий запис за № 675). Спільних дітей у сторін немає. 22 жовтня 2019 року була придбана квартира в новобудові, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, він планував переїхати в квартиру з родиною, у зв`язку із чим, виникла необхідність проведення ремонтних робіт та облаштування квартири. З цією метою позивач взяв кредити в ПУМБ та Альфа Банку (перейменований в АТ «Сенс Банк»). Згідно Договору № 1001847883301 від 30 березня 2021 року позивач взяв у ПУМБ на своє ім`я споживчий кредит на суму 94 914,00 грн. з терміном погашення до 30 березня 2023 року. Згідно Договору № 1002005721601 від 29 жовтня 2021 року позивач взяв у ПУМБ на своє ім`я споживчий кредит на суму 64 497,00 грн. з терміном погашення до 29 жовтня 2024 року. Як зазначає позивач, за ці кошти було зроблено ремонт та облаштування у вищевказаній квартирі. Також було оформлено кредитну карту в Альфа Банку (АТ «Сенс Банк»), з якої позивач оплачував ремонтні роботи та облаштування квартири. Таким чином, позивач вказує, що грошові кошти, які були отримані за договорами кредитів під час шлюбу, та зароблені ним кошти, витрачені в інтересах сім`ї на будівельні та оздоблювальні матеріали, ремонт, сантехніку, меблі, побутову техніку, тощо. З травня по липень 2022 року сторони проживали родиною у цій квартирі, а з серпня 2022 року шлюбні відносини фактично припинилися сторони стали мешкати окремо. Позивачем подано позов про розірвання шлюбу, але станом на дату звернення до суду з позовом про поділ майна шлюб не розірваний. Як зазначає позивач, станом на 31 грудня 2022 року залишок кредитної заборгованості по усіх кредитних договорах складає 281 982,84 грн. На підставі викладеного, позивач звертається до суду та просить: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину сплачених ним коштів на ремонт та облаштування квартири у розмірі 37 683,93 грн.; -визнати особистою власністю [PERSON] кошти, сплачені ним по кредитному боргу по рахунку за кредитною карткою АТ «Сенс Банк» та кредитних договорах з ПУМБ №1001847883301 від 30 березня 2021 року та № 1002005721601 від 29 жовтня 2021 року, у розмірі 44 700,00 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину сплачених ним коштів на користь АТ «Сенс Банк» по рахунку з кредитною карткою АТ «Сенс Банк» та на користь ПУМБ по кредитних договорах з ПУМБ №1001847883301 від 30 березня 2021 року та № 1002005721601 від 29 жовтня 2021 року, у розмірі 22 350,00 грн. -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину зобов`язань по кредитному боргу по рахунку з кредитною карткою АТ «Сенс Банк» та кредитних договорах з ПУМБ №1001847883301 від 30 березня 2021 року та № 1002005721601 від 29 жовтня 2021 року, у розмірі 154 537,07 грн. -Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у сумі 14 530,17 грн., у тому числі 3 530,17 грн. судовий збір, 11 000,00 грн. витрати на правничу допомогу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 05 червня 2025 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Свірєпової Анни Валеріївни надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що відповідач не погоджується із вимогами позивача, оскільки доводи, викладені у позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наступним. Так, представник відповідача зазначає, що право власності на квартиру [ADDRESS] Києво-Святошинського районного суду Київської області належіть дочці відповідача від першого шлюбу [PERSON] , що підтверджується відповідними доказами. Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року у справі № 369/871/23 було спростовано будь-яку причетність [PERSON] до вказаного майна та проведення у ньому ремонту за рахунок кредитних коштів. Також зазначають, що подані позивачем разом із позовом чеки та накладні не доводять того, що перелічені в них будівельні матеріали та товари набувались саме позивачем за рахунок кредитних коштів та були використані для проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, оскільки таких даних вони не містять. Крім того, більшість поданих позивачем накладних та товарних чеків датовані в період з вересня 2020 року по січень 2021 року, в той час як кредитні договори були укладені позивачем пізніше 30 березня 2021 року та 29 жовтня 2021 року. Таким чином, на думку представника відповідача, позивачем не доведено, що кредитні коши були отримані та використані ним в інтересах сім`ї на спільні потреби, у зв`язку із чим, боргові зобов`язання позивача розподілу між сторонами не підлягають. На підставі викладеного, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви та просила задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти вимог позовної заяви у повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що з 11 липня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 29 вересня 2022 року (актовий запис від 11 липня 2013 року № 675). Від шлюбу сторони дітей не мають. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2023 року у справі № 369/10525/22 шлюб між сторонами було розірвано. З матеріалів справи вбачається, що між АТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено Договір № 1001847883301 від 30 березня 2021 року, згідно з яким позичальник отримав кредит на суму 94 914,00 грн. та Договір № 1002005721601 від 29 жовтня 2021 року, згідно з яким позичальник отримав кредит на суму 104 000,00 грн. Позивач у позовній заяві зазначив, що вказані кредитні договори були укладені в інтересах сім`ї, оскільки за ці кошти було зроблено ремонт та облаштування у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року у справі № 369/871/23 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Борщагівська сільська ради Бучанського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора, визнання майна особистою приватною власністю було відмовлено. Вказаним рішенням суду було встановлено обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню, а саме, що [PERSON] не надано обґрунтування на що саме отримані грошові кошти у кредит 30 березня та 29 жовтня 2021 року, які ремонтні роботи виконані, що саме придбано, не подано жодної квитанції щодо цього. До матеріалів справи, що розглядається, на підтвердження проведення ремонту та облаштування у квартирі [PERSON] долучено наступні документи: копію товарного чеку від 20 вересня 2020 року на суму 3600,00 грн.; копію товарного чеку від 13 вересня 2020 року на суму 3288,00 грн.; копію накладної №б/н від 13 вересня 2020 року на суму 7000,00 грн.; копію рахунку-фактури № 438259 від 01 жовтня 2020 року та накладні до неї на загальну суму 17 411,86 грн.; копію накладної від 04 жовтня 2020 року на суму 2951,00 грн.; копію накладної від 04 жовтня 2020 року на суму 1380,00 грн.; копію товарного чеку від 15 грудня 2020 року на суму 7217,00 грн.; копію товарного чеку від 23 жовтня 2020 року на суму 7200,00 грн.; копію товарного чеку від 17 січня 2021 року на суму 18790,00 грн. та копію накладної №б/н від 09 червня 2022 року на суму 5960,00 грн.. Главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) врегульований правовий режим права спільної сумісної власності подружжя. Нормою ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За приписами ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормою частин 2, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже, у даній справі з`ясуванню підлягає питання, чи укладено позивачем договори саме в інтересах сім`ї. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу. У Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2024 року по справі № 686/28882/23 (провадження 61-13125св24). Дослідивши долучені позивачем до матеріалів справи документи на підтвердження проведення ремонту та облаштування у квартирі, суд зазначає, що вказані накладні та товарні чеки не містять ідентифікуючих даних стосовно особи, яка придбавала зазначені у них будівельні матеріали та товари, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити хто був покупцем за вказаними документами, коли та на що були витрачені придбані за ними будівельні матеріали та товари. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що кредитні договори були укладені ним в інтересах сім`ї та отримані за ними кошти були витрачені на її потреби. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи на те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed