Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

До Камінь-Каширського районного суду Волинської області надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, поліцейський СРПП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області [PERSON], у якій позивачка просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь моральну шкоду в сумі 10000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02.10.2025 у справі № 157/1390/25 скасовано постанову поліцейського СРПП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області [PERSON] серії БАД № 818389 від 02.08.2025 про притягнення її до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, а провадження у справі закрито. Ці обставини є підставою для відшкодування їй моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що її притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Ухвалою судді від 28.01.2026 заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У поданих відзивах представники Головного управління Національної поліції у Волинській області зазначають, що позовні вимоги [PERSON] управління вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свою позицію відповідач обґрунтовує правомірністю дій поліції при притягненні до відповідальності та висновками судів у справах про скасування постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Крім того, позивачем при визначенні суми стягнення за спричинену моральну шкоду не враховано засади розумності та справедливості, як того вимагає ч. 3 ст. 23 ЦК України. На думку управління, позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, оскільки працівники поліції діяли в межах своїх повноважень відповідно до норм Закону України «Про національну поліцію», Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім того, позивачем не встановлено факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою у сумі 10000 грн. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Враховуючи вищезазначене, вважають позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог просять відмовити в повному обсязі. Представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що відповідач не погоджується з доводами позовної заяви, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Обґрунтовує свою позицію помилковістю тверджень позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст. 1176 ЦК України, п. 4 ст. 2 та п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Звертає увагу, у що у матеріалах справи відсутні обов`язкові елементи складу правопорушення: наявність шкоди, незаконність (протиправність) дій заподіювача шкоди та причинний зв`язок між завданою шкодою та протиправними діяннями заподіювача. Заподіяння позивачу моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Представник, не погоджується з обраним позивачем способом захисту порушеного права - стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на її користь моральну шкоду в сумі 10000 грн, вважаючи, що таку шкоду необхідно стягувати з Державного бюджету України. Щодо стягнення судових витрат зазначила, що згідно зі змістом позову, казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з нею у правовідносини та не завдавало шкоди. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Позивачка у судовому засіданні позивні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. На уточнення суду щодо розміру моральної шкоди повідомила, що такий розмір було погоджено з адвокатом при складенні позову, доказів щодо обґрунтування розміру позовних вимог немає. Представник Головного управління Національної поліції у Волинській області в судове засідання не з`явилася, подала клопотання, де просила судове засідання проводити без участі представника управління на підставі наявних у справі матеріалів. Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у поданому нею відзиві на позовну заяву, просить у позові відмовити. Поліцейський СРПП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області [PERSON] у судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення позивачки та представника Державної казначейської служби України, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні встановлено, що постановою СРПП Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області [PERSON] від 02.08.2025 серії БАД № 818389 позивачку [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. Позивачка не погодилася з цією постановою та оскаржила її в судовому порядку. Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02.10.2025 у справі № 157/1390/25 зазначену вище постанову скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито (а.с. 6-8). У мотивувальній частині рішення судом зазначено, що відповідач не довів факту вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, а тому постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності належить скасувати і провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та застосування до неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн закрити. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1, пункту 9 та абзацу 2 частини 2 статті 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової шкоди). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У пунктах 2 і 4 частини 2 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: стаття 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали таке провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Цей правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц. У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17 зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. У цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України. Такими діями позивачці завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Отже, закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та, чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону). Звернувшись з цим позовом до суду, позивачка зазначала, що їй довелось немало хвилюватись через те, що працівник поліції безпідставно зупинив її та притягнув до адміністративної відповідальності. Крім цього, нервову ситуацію створили працівники поліції, коли на наступний день після незаконної зупинки приїхали до неї та попросили проїхати з ними до відділу поліції, надати пояснення з приводу протиправних дій поліцейського [PERSON], після чого погрожували, що її будуть постійно зупиняти. Разом з тим, на підтвердження заподіяної їй шкоди позивачка доказів суду не надала. Аналізуючи обставини притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, що встановленні у судовому рішенні, суд бере до уваги позицію відповідача ГУНП у Волинській області, який відзиву на позов не подав, участі представника не забезпечив, доказів на підтвердження правомірності дій поліцейського не надав. Таким чином суд ухвалив рішення на підставі наявних доказів, які були долучені по позовної заяви, без дослідження правомірності притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Оскільки сам факт притягнення до відповідальності може бути достатньою підставою для завдання моральної шкоди, враховуючи пасивну позицію відповідача, суд вважає, що [PERSON] має право вимагати відшкодування моральної шкоди за неправомірне притягнення до відповідальності. Згідно із ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості, тобто розмір відшкодування шкоди у цьому випадку має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 90 Постанови Великої Палати Верховного суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зроблено висновок, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір відшкодування суд враховує, що позивач не подала жодних доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, зокрема характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, часу та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану. Також суд бере до уваги обставини притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, яку притягнули до відповідальності за непред`явлення документів о 23 год 30 хв, а також незначну санкцію частини першої статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості і добросовісності, суд вважає непропорційним заявлений нею до відшкодування розмір моральної шкоди тому адміністративному стягненню, що було накладено. Суд дійшов висновку, що справедливим і достатнім розміром відшкодування моральної шкоди та сатисфакції буде відшкодування у розмірі накладеного постановою на позивачку штрафу - 425 гривень. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2022 у справі № 753/4724/21 зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Таким чином, кошти у відшкодування моральної шкоди позивачці належить стягнути з Державного бюджету України. Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вирішуючи питання про судовий збір, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України та вважає необхідним компенсувати його за рахунок держави. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження надання правової допомоги позивачка надала договір про надання правничої допомоги від 23.01.2026 (а.с. 9) та акт прийомки-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 23.01.2026 (а.с. 10), згідно з якими вартість послуг з надання правничої допомоги становить 5000 гривень. Суд, задовольняючи позов частково, покладає витрати за надання професійної правничої допомоги на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено на 4,25% (425 х 100% : 10000), з Державного бюджету України підлягає стягненню на користь позивачки понесені нею витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 212,50 грн (5000 грн х 4,25%).

Outcome: partial