Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості на кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.01.2018 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р07.00410.003587102 Відповідно до умов кредитного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 20500 грн, на умовах строковості, зворотності, платності та остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та комісію. 17.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 17112023, умовами якого передбачено, що АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК«ЄАПБ» прийняло належні АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, в тому числі, і до [PERSON] за кредитним договором № Р07.00410.003587102. Оскільки відповідач умови кредитного договору не виконала, утворилася заборгованість в розмірі 35800,18 грн, що складається з: 8460,85 грн - сума заборгованості за основним боргом, 769,81 грн - заборгованість за відсотками, 26569,52 грн - заборгованість за комісіями. На підставі викладеного, представник позивача просить стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просить проводити розгляд справи без його участі, також зазначив, що у випадку неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце, дату і час розгляду справи повідомлялася за зареєстрованою адресою проживання. Правом подання відзиву на позов відповідач не скористалася. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи зі наступного. Суд установив, що 23.01.2018між ПАТ «Ідея Банк», перейменованого в АТ «Ідея Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р07.00410.003587102, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 20500,00 грнна 36 місяців, процентна ставка становить 1,99 % річних від залишку суми кредиту. Крім того, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості. З виписки по банківському рахунку, відкритому в АТ "Ідея Банк" на ім`я [PERSON] , вбчається, що на її рахунок 23.01.2018 зараховані кошти в сумі 20500 грн, джерело надходження - видача кредиту згідно договору № Р07.00410.003587102 від 23.01.2018. Згідно договору факторингу № 17.11.2023 від 17 листопада 2023 року, укладеного між АТ«Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», останнє набуло право вимоги по ряду кредитних договорів, зазначених в реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1 до вказаного договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № Р07.00410.003587102. Згідно розрахунку заборгованості за вказаним вище кредитним договором станом на 17.11.2023 заборгованість становить 35800,18 грн з яких: 8460,85 грн - заборгованість за основним боргом, 769,81 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 26569,52 грн - заборгованість за комісією. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.509-510, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ст.525, 625 ЦК України). Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитних договорів, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Стаття ст.1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ні АТ «Ідея Банк», ні його правонаступнику ТОВ «ФК ЄАПБ» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту ґрунтуються на вимогах закону. У той же час, суд зазначає, що позивач включив до суми заборгованості заборгованість за обслуговування кредиту, які позивач визначив, як комісію. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст.8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Згідно ч.1 ст.3 ЦК України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, які регулюються також Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016, а також Законом «Про захист прав споживачів». Згідно з п.8 ч.1 ст.1 Закону № 1734-VIII реальна річна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту, а частиною 3 статті 8 цього закону передбачено, що, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки або інших платежів за послуги кредитодавця, включених до загальних витрат за споживчим кредитом при обчисленні реальної річної процентної ставки, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення, реальна річна процентна ставка обчислюється на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Не дивлячись на те, що законодавством встановлена свобода договору, його положення не повинні суперечити законодавчо встановленим обмеженням. Якщо договір або його положення суперечать законодавству, той факт, що сторони добровільно підписали такий договір, не може свідчити про легалізацію такого договору або відповідного положення. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Вимогами ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до ст.11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит. Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17. Структура заборгованості відповідача за кредитним договором № Р07.00410.003587102 від 23.01.2018, що становить 35800,18 грн складається із: 8460,85 грн заборгованості за основним боргом, 769,81 грн заборгованості за відсотками, 26569,52 грн заборгованість за комісіями. У той же час позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів реальності надання первісним кредитором або його правонаступником [PERSON] послуг за обслуговування кредиту № Р07.00410.003587102, в такій кількості та у такому обсязі, природа яких однозначно ідентифікує такі послуги, як вчинені на користь позичальника. Єдиним письмовим доказом щодо надання відповідачу інформації по кредитам є виписка по рахунку, яку надало АТ «Ідея Банк». Стягнення з відповідача коштів, які за своєю правовою природою не є відсотками за користування кредитом, а розмір нарахування втричі перевищує залишок тіла кредиту, за відсутності доказів розумного пояснення щодо послуг, за надання яких нараховано цю заборгованість, суперечить вимогам справедливості в розумінні, як національного законодавства, так і міжнародного права. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів своє права на стягнення з відповідачки 26569,52 грн - заборгованості за платежами, які по своїй суті є додаковими платежами за обслуговування договору. Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 22.04.2024 по справі № 559/1622/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Зважаючи, що позивач помилився в розрахунку розміру кредитної заборгованості, оскільки включив до заборгованості суми, які нараховані за послуги, які не надавались та/або здійснені не на користь позичальника, суд самостійно визначає таку заборгованість. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором № Р07.00410.003587102 від 23.01.2018 у розмірі 9230,66 грн, що складається із: 8460,85 грн заборгованості за основним боргом, 769,81 грн заборгованості за відсотками. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. 509-510, 525-526, 530, 610, 625, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial