Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування моральної шкоди. Аргументуючи заявлені вимоги тим, що він протягом тривалого часу з 04 жовтня 1979 року по 11 червня 1983 року; з 27 червня 1983 року по 06 грудня 1996 року; з 03 березня 1997 року по 05 січня 2000 року; з 12 жовтня 2000 року по 23 вересня 2004 року працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 23 вересня 2004 року його було звільнено. За час роботи на підприємстві позивач отримав хронічне професійне захворювання. Відповідно до п. 7 акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14 квітня 2005 року, затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Павлограда, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: радикулопатія шийна і попереково-крижова, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейроваскулярним синдромами, нейродистрофією у вигляді дв. плече-лопаткового періартрозу ПФС другого ст., дефартрозу ліктьових суглобів ПФ першого ст. і колінних суглобів ПФ першого-другого ст. Захворювання професійне. Згідно п. 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: важка праця, несприятливий мікроклімат, пил: протягом 50% змінного часу займався роботами з підйому та переміщення важкостей вручну, разове навантаження становить 30-50 кг, сумарне за зміну 400-900 кг. Динамічне навантаження 70000 кг.м. Умови праці шкідливі, відносяться до класу 3.3. Несприятливий мікроклімат, по відносній вологості, діяв протягом всієї зміни. Згідно з довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 12 травня 2005 року серії ДНА-02 № 06193 позивачу первино безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 50% через профзахворювання. Згідно з довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 12 травня 2005 року серії МСЕ-ДНА-01 № 459961 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності через професійне захворювання та протипоказані робота в підземних умовах. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 245000,00 грн. Ухвалою судді від 03 грудня 2025 року у справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторони про розгляд справи повідомлялись належним чином. Позивач просить розглядати справу порядку спрощеного позовного провадження. Представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надав відзив на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 14.04.2005 року позивачу встановлено хронічне професійне захворювання. Випискою з акту огляду у МСЕК від 12.05.2005 Позивачу було первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково. Постановою Відділення ВД ФСНВУ, Позивачу призначено щомісячні страхові виплати відповідно до Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Позивачу первинно встановлена втрата працездатності висновком у МСЕК 12.05.2005 року, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності - з 12.05.2005 року. Станом на теперішній час Позивач отримує страхові виплати. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначає, що наполягає на своїх позовних вимогах та просить їх задовольнити. Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] тривалий час працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 04 жовтня 1979 року. Звільнений 23 вересня 2004 року за станом здоров`я, що підтверджується записами у трудовій книжці, заповненої на ім`я [PERSON] . Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14 квітня 2005 року, було встановлено, що позивач захворів на професійне захворювання: радикулопатія шийна і попереково-крижова, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейроваскулярним синдромами, нейродистрофією у вигляді дв. плече-лопаткового періартрозу ПФС другого ст., дефартрозу ліктьових суглобів ПФ першого ст. і колінних суглобів ПФ першого-другого ст. Даним актом встановлені обставини виникнення хронічного професійного захворювання, а саме: дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів: важка праця несприятливий мікроклімат, пил: протягом 50% змінного часу займався роботами з підйому та переміщення важкостей вручну, разове навантаження становить 30-50 кг, сумарне за зміну 400-900 кг. Динамічне навантаження 70000 кг.м. Умови праці шкідливі, відносяться до класу 3.3. Несприятливий мікроклімат, по відносній вологості, діяв протягом всієї зміни. Відповідно до довідки Медико-соціальної експертної комісії від 12 травня 2005 року серії ДНА-02 № 06193 позивачу первино безстроково встановлено 50% втрати працездатності у зв`язку із профзахворювання. Відповідно до довідки Медико-соціальної експертної комісії від 12 травня 2005 року серії МСЕ-ДНА-01 № 459961 позивачу первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням та протипоказана робота в підземних умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до 4 суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 23 ЦК України, ст. 173 КЗпП України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язана з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішенням Конституційного Суду № 20-рп/2008 від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 210/3177/17 визначено, що право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Зазначений період стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду соціального страхування чи за рахунок роботодавця). Тобто від дати встановлення стійкої втрати працездатності вперше залежить, яка особа має відшкодовувати заподіяну працівнику моральну шкоду. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає 5 умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що позивачу первинно встановлена втрата працездатності висновком МСЕК 12.05.2005 року, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності - з 12.05.2005 року. Поряд із цим законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі - (Закон № 77-VІІІ) Закон № 1105-XIV викладений у новій редакції: з назвою «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Цей Закон набрав чинності 01 січня 2015 року. Пункт 1 частини другої статті 10 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України як правонаступника, зокрема, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (далі - Фонд) виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Частина сьома статті 36 цього ж Закону містить перелік складових, з яких складаються страхові виплати. Згідно із частиною восьмою статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції від 01 січня 2015 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Відповідно до пунктів 2, 3 Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. В ухвалі від 10 липня 2018 року № 43-у/2018 (справа № 1-59/2018 (3452/17) про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Конституційний Суд України зазначив, що він уже розглядав питання про відповідність статтям 1, 3, 8, частинам другій, третій статті 22, статтям 46, 48 Конституції України (конституційність) положень пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V, якими було скасовано право потерпілих на виробництві застрахованих громадян та членів їхніх сімей на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, встановлене Законом № 1105-XIV у первинній редакції. У рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 Конституційний Суд України встановив, що таким скасуванням право зазначених категорій громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац дев`ятий пункту 5 мотивувальної частини). Конституційний Суд України також констатував, що такий розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. У зв`язку із цим дійшов висновку про відсутність підстав для визнання неконституційними положень Закону № 717-V, якими було скасовано право застрахованих громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування, гарантоване приписами Закону № 1105-XIV у первинній редакції (абзац дев`ятий пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення). Таким чином, Фонд на час набрання чинності Законом № 77-VІІІ не був суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснювалося відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Таким суб`єктом з 01 січня 2006 року є роботодавець. Положення Закону № 717-V, якими скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду, визнані Конституційним Судом України такими, що відповідають Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008). Отже, на момент звернення до суду позивача, як особи, потерпілої від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань, відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди не вважається страховою виплатою у розумінні положень частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Застосування цієї норми не суперечить статті 58 Конституції України, оскільки Фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачеві. Скасування обов`язку Фонду, передбаченого статтею 36 Закону № 1105-XIV, щодо здійснення страхової виплати потерпілому, означає скасування обов`язку (функції), а не відповідальності винної особи. Скасування такого обов`язку Фонду не позбавляє потерпілого права на відшкодування моральної шкоди у роботодавця як винної особи відповідно до норм ЦК України та КЗпП України. Оскільки позивачеві, як він вважає, було завдано моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання під час роботи в шкідливих умовах праці, то відповідно до приписів статей 153, 237-1 КЗпП України саме роботодавець зобов`язаний відшкодувати працівнику моральну шкоду з огляду на те, що професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним саме трудових обов`язків. Враховуючи, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності - 12.05.2005 року, а також беручи до уваги зміни законодавства, якими з 01.01.2015 року(Закон від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) припинено обов`язок Фонду соціального страхування здійснювати виплати моральної шкоди, та чинну редакцію Закону № 1105-XIV, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. За таких обставин позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави.

Outcome: dismissed