Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: зняти арешт з усього майна [PERSON] , а саме з квартири [ADDRESS] , накладеного постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції від 14.07.2014, реєстраційний номер обтяження 6593290. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем майна, що залишилось після смерті її сина - [PERSON] , який помер [INFO] . До спадкового майна належить частини квартири [ADDRESS] . Крім того, [INFO] у позивачки помер чоловік - [PERSON] . До спадкового майна якого належить також частини цієї квартири. 09.01.2021 позивачка звернулась до ПН КМНО Ліфінової І.О. із заявою про прийняття спадщини, за результатами розгляду якої була відкрита спадкова справа № 68226673. Також після смерті чоловіка 21.05.2021 позивачка звернулась до цього ж приватного нотаріуса та була заведена спадкова справа № 67688759. При оформленні документів по спадщині стало відомо, що на спадкове майно накладено арешт відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 14.07.2014 у межах ВП № [NUMBER], та оголошення заборони на його відчуження. Позивачка звернулась до Шевченківського ВДВС у м. Києві із заявою про надання інформації та зняття арешту з даного майна та 20.05.2024 отримала відповідь, що виконавче провадження відносно [PERSON] було відкрите на примусове виконання виконавчого листа № 2-818 виданого Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 10 929,60 грн. Виконавче провадження завершено та 29.12.2015 виконавчий документ повернуто стягувачу, а тому зняти арешт не вбачається за можливе та з метою вирішення даного питання варто звертатися до суду. 22.02.2022 позивачка отримала від ПН КМНО Ліфанової І.О. повідомлення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, позивачка зазначає, що наявність накладеного арешту порушує її право на отримання спадщини та реалізацію права на реєстрацію спадкового майна та розпорядження ним. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20.11.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду позивачем отримано 10.12.2024, третьою особою: Шевченківським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - 09.12.2024, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідачем копію ухвали, що була надіслана повторно, отримано не було, конверт повернувся до суду з поштовою відміткою «закінчення встановленого терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. 07.01.2025 від третьої особи Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) надійшли пояснення, у яких останній просив відмовити в задоволені позову про зняття арешту з майна. В обґрунтування зазначив, що станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документу, заборгованість, а також виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягнуті. Згідно даних АСВП виконавчий документ повторно на примусове виконання не надходив. Зважаючи на відсутність в позивача доказів про сплату боргу за виконавчим документом, виконавчого збору, та витрат виконавчого провадження - відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. Крім того, в даній ситуації має місце неналежний позивач, оскільки боржником за виконавчим документом є [PERSON] , а стягувачем - [PERSON] . Станом на момент подання цих пояснень до виконавчої служби документи де б у виконавчому провадженню № [NUMBER] було визначено правонаступником боржника [PERSON] не надходило. Крім того, позов подано до неналежного відповідача, оскільки позивачка не надала доказів щодо накладення арешту відповідачем [PERSON] . Позивачкою будь-яких інших заяв по суті до суду подано не було. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , що підтверджується паспортом серії [NUMBER] від 18.03.1999 (а.с.6-7). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.08.1978, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05.08.1978, актовий запис № 56. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.14). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , що видане 29.05.1979, актовий запис № 57 (а.с.9). Квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 24.02.2000 Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, зареєстрована бюро техінвентаризації і записана у реєстрову книгу за № 2194 (а.с.12). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1077 (а.с.10). 01.09.2021 відносно майна померлого [PERSON] приватним нотаріусом Ліфановою І.О. заведено спадкову справу № 68226673, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66225591 (а.с.11). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 143 (а.с.15). 21.05.2021 відносно майна померлого [PERSON] приватним нотаріусом Ліфановою І.О. заведено спадкову справу № 67688759, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64832208 (а.с.16). Згідно витягу від 25.04.2024 з ВП-спецрозділ, 14.07.2014 головним державним виконавцем Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Сабадаш Л.І. було відкрито ВП № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 2-818, виданого Деснянським районним судом міста Києва від 11.07.2014, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 10 929,60 грн (а.с.17). 14.07.2014 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Сабадаш Л.І. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.19). Згідно інформаційної довідки № 349735197 від 10.10.2023 з Державного реєстру речових прав встановлено, що 07.08.2014 державним реєстратором Шульгою І.Ю. зареєстровано обтяження: арешт всього нерухомого майна [PERSON] , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: [NUMBER] від 14.07.2014, видана Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.23). 22.02.2022 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна повідомила [PERSON] , що у зв`язку з наявністю накладеного арешту на майно померлого [PERSON] , для належного оформлення права на спадщину та одержання свідоцтва про право на спадщину, необхідно звернутися до відповідного Відділу Державної виконавчої служби для зняття арешту, та/або до суду (а.с.24). 03.05.2024 [PERSON] подав заяву начальнику Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), у якій повідомив, що заборгованість по виконавчому провадженню № [NUMBER] згідно виконавчого листа № 2-818 виданого Деснянським районним судом міста Києва від 17.06.2014 про стягнення заборгованості з [PERSON] на його користь в розмірі 10 929,60 грн отримав в повному обсязі та претензій не має (а.с.21). 20.05.2024 листом Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) повідомлено, що згідно інформації, яка міститься в АСВП у Відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 2-818 Деснянського районного суду міста Києва від 17.06.2014 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 10 929,60 грн. 29.12.2015 державним виконавцем Відділу, виконавче провадження № [NUMBER] завершено, а виконавчий документ повернуто стягувачу. Станом на день надання відповіді на звернення виконавче провадження знищено. Станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документу, заборгованість за вищевказаним виконавчим документом, а також виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягнуто. Повторно виконавчий документ на примусове виконання до відділу не надходив. З огляду на викладене, станом на 16.05.2024 у державного виконавця відсутні підстави для прийняття рішення щодо зняття арешту з майна боржника (а.с.20). Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а частиною 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За нормою частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). За приписами частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з приписами частин 1, 2 статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Статтею 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно пунктів 1, 9 частини 1 статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно частини 3 статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з підпунктом 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22.02.2012 №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд. В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». У відповідності до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved