Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У червні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит ТУ Ю» (далі ТОВ «Кредит ТУ Ю») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обгрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 30 серпня 2021 року між ТОВ «Кредит ТУ Ю» та [PERSON] було укладено кредитний договір №20210830669815, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в кредит в сумі 100000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 29 серпня 2024 року. Також, у кредитному договорі передбачено, що загальний розмір кредиту складає 109900 грн, що включає суму авансових процентів, які повинні бути сплачені за рахунок кредиту. Зазначають, що вони повністю виконали свої зобов`язання, а саме надали відповідачу кредит у розмірі 109900,00 грн, з врахуванням авансових процентів. За весь час дії кредитного договору відповідачем було сплачено: 29 вересня 2021 року 8 506,00 грн;- 08 листопада 2021 року 8 505,75 грн;- 08 грудня 2021 року 8 500,00 грн;- 06 січня 2022 року 8 500,00 грн;- 08 лютого 2022 року 8 300,00 грн. Таким чином, зробивши часткові оплати з метою виконання умов кредитного договору, відповідач вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору. При цьому відповідачка в подальшому не виконує взяті на себе зобов`язання щодо погашення заборгованості та сплати процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 270427,60 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 106023,12 грн та заборгованості за процентами в сумі 164404,48 грн. Враховуючи викладене просили стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 270427, 60 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 червня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Наступною ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, вказував про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка до суду не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила. Про розгляд справи відповідачка повідомлялась шляхом направлення судових повісток за місцем її реєстрації, які повернулись до суду із відміткою про відсутність адресата, що свідчить про повідомлення її належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та кожний доказ окремо, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 30 серпня 2021 року між ТОВ «Кредит ТУ Ю» та [PERSON] укладено кредитний договір №20210830669815, на умовах строковості, зворотності, платності, що включає суму грошових коштів в розмірі 100000 грн, та суму авансових процентів в розмірі 9900,00 грн, які повинні бути сплачені за рахунок кредиту відповідно до п. 3.4 цього договору. Відповідно до п.1.1 кредитного договору ТОВ «Кредит ТУ Ю» зобов`язалося надати [PERSON] грошові кошти у кредит в сумі 100000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та сплатити інші платежі, передбачені договором. Загальний розмір кредиту за цим договором складає 109900,00 грн, що включає суму, зазначену в п. 1.1. цього договору та суму авансових процентів, що повинні бути сплачені за рахунок кредиту відповідно до п. 3.4. договору. Пунктом 1.3. кредитного договору визначено, що розмір процентної ставки за кредитом залежить від періоду їх встановлення та складає: за перший день користування кредитом (включно) 9,9% в день (далі - авансові проценти), з другого дня користування кредитом до кінця строку на який надається кредит - 0,236% в день. Пунктом 2.1 кредитного договору визначено, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування суми кредиту з рахунку ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю» на рахунок/платіжну картку позичальника. ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю» виконало умови кредитного договору №20210830669815 від 30 серпня 2021 року та відповідно до платіжної інструкції №942857 від 30 серпня 2021 року перерахувало [PERSON] кошти в сумі 100000,00 грн. Пунктом 1.4. кредитного договору визначено, що строк на який надається кредит: з моменту надання по терміни, визначені у Графіку платежів, вказаному в пункту 1.5 договору, з кінцевим терміном повернення 29 серпня 2024 року (включно). У відповідності до п. 1.5. договору сторони погодили, що повернення кредиту та сплата процентів за його користування здійснюється згідно встановленого графіка (графік платежів). Відповідно до п.п.4.3.1. кредитного договору [PERSON] зобов`язалася погашати суму кредиту (чергового платежу), нарахованих процентів та інших платежів на умовах договору в порядку та дати внесення, визначені в п. 1.5 договору. Пунктом 5.6. кредитного договору визначено, що загальна вартість кредиту для позичальника на дату укладення договору становить 306205,87 грн. Також відповідач [PERSON] була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту, який містив аналогічну інформацію щодо загальної суми кредиту та розміру відсотків за користування кредитом станом на 30 серпня 2021 року. Відповідно до платіжної інструкції №942857 від 30 серпня 2021 року, ТОВ «Кредит ТУ Ю» перерахувало [PERSON] кошти у сумі 100000 грн. Призначення платежу: поповнення крт.рах. [PERSON] №26202908650974 над. кред.зг.кред.дог. №20210830669815 від 30.08.2021. Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість [PERSON] складає 270427,60 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 106023,12 грн. та заборгованості за процентами в сумі 164404,48 грн. За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Суд звертає увагу на те, що всі істотні умови Кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту (у випадку її встановлення), строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо встановлені не у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами), а у Кредитному договорі, який уклала відповідачка шляхом особистого підписання Кредитного договору. Так, згідно п. 1.5. Кредитного договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за його користування здійснюватиметься згідно нижчезазначеного графіку платежів (далі Графік платежів), який передбачає кількість платежів, їх орієнтовний розмір та періодичність внесення. Пунктом 5.2. Кредитного договору визначено наступну черговість здійснення Позичальником платежів за Договором: 5.2.1. у першу чергу здійснюються платежі з повернення простроченої суми кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 5.2.2. у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом. Якщо коштів, що направляються для погашення заборгованості передбаченої даною чергою недостатньо для її повного погашення, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: - строкові зобов`язання по процентам; - строкові зобов`язання по кредиту; 5.2.3. у третю чергу здійснюється сплата інших платежів за Договором. Із виписки по фінансовому кредитному договору [PERSON] №20210830669815 від 30 серпня 2021 року вбачається сплату кредитних коштів 29 вересня 2021 року 8 506,00 грн.;- 08 листопада 2021 року 8 505,75 грн.;- 08 грудня 2021 року 8 500,00 грн.;- 06 січня 2022 року 8 500,00 грн.;- 08 лютого 2022 року 8 300,00 грн. Отже, зробивши часткові оплати з метою виконання умов Кредитного договору, Відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог Позивача за Кредитним договором. Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144це18) та від 23 грудня 2020 року по справі № 127/23910/14-ц, а саме Судом зазначено: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу або суми санкцій є тією, яка свідчить про визнання боргу. Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначив, що: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Крім того, в Постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц зазначено, що: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або суми санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Також, відповідно до пункту 6.38. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 по справі № 227/3760/19-ц, в якому було визначено, що «у разі якщо договір виконувався обома сторонами то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним. Верховний суд у постанові по справі № 916/2403/18 від 10.09.2019 зробив такі висновки: до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку може належати зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17. Тобто, відповідачкою здійснювалася оплата заборгованості за кредитним договором, однак сплачено її не в повному обсязі. Загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 270427,60 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 106023,12 грн. та заборгованості за процентами в сумі 164404,48 грн. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими. Прострочене тіло кредиту - це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі. Прострочені відсотки - це нараховані відсотки за користування кредитним лімітом, які на конкретну дату мали бути погашені відповідачем, але не погашені, або погашені частково не у повному обсязі. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. З наданих позивачем до суду письмових доказів беззаперечно вбачається, що сторонами під час укладення кредитного договору були узгоджені умови щодо процентної ставки за користування кредитом, заборгованості за пенею, штрафів. У відповідності до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З огляду на вищевикладене, враховуючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] , не в повному обсязі виконала умови кредитного договору, отже позовні вимоги, які ґрунтуються на умовах договору та закону, підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 270427,60 грн. Контррозрахунок заборгованості за вищевказаним договором суду відповідачка не надала. Суд же розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України ) і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі з відповідачки підлягають також стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 3245,13 гривні, з урахуванням подачі позову через підсистему "Електронний суд".

Outcome: approved