Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Представник за довіреністю Дудка Вероніка Вадимівна, яка діє в інтересах позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Технофінанс» (49005, місто Дніпро, вул. Глобинська, 2, оф. 207/2, ЄДРПОУ 43868852) звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області через систему «Електронний суд» з позовом до [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2024 року між ТОВ «ФК «Технофінанс» та [PERSON] укладено Договір позики «Старт» № 3367013000-027729 відповідно до якого остання отримала у кредит грошові кошти у сумі 4000 грн. 00 коп. шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] зі строком повернення до 05.07.2024 року, включно (п. 2.1, п. 2.3. Договору). Згідно з п. 2.5. Договору, за користування позикою позичальник сплачує проценти за користування коштами за фіксованою процентною ставкою. Розмір процентів за користування коштами складає 1,40% від суми позики, що за календарний рік становить 511% річних. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за позикою. Нарахування процентів здійснюється щоденно протягом строку кредитування. День надання позики не враховується при нарахуванні процентів, день повернення позики враховується при нарахуванні процентів. Відповідно до п. 2.8. Договору, орієнтовна загальна вартість позики складається із розміру суми позики, тобто, суми коштів, яка надана позичальнику згідно з п. 2.1. цього Договору та загальних сукупних витрат за Договором, тобто, всіх витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням позики, включаючи проценти за користування, комісії та супровідні послуги, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням суми позики, які сплачуються позичальником за умовами цього Договору та становить 4636 грн. 00 коп. Відповідно до укладеного Договору позики відповідач повинен був сплачувати заборгованість за графіком (Додаток № 1 до Договору позики). Вказують, що відповідач умови Договору позики не виконала, грошові кошти в строк не повернула, в зв`язку з чим в неї утворилась заборгованість в розмірі 14412 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 4000 грн. 00 коп., боргу відсотків за кредитом 1008 грн. 00 коп., боргу пені 8000 грн. 00 коп., боргу послуг 1404 грн. 00 коп. Зазначають, що ТОВ «ФК «Технофінанс» намагалось врегулювати питання щодо погашення заборгованості в досудовому порядку шляхом взаємодії за телефоном, проте, відповідач жодного разу за телефонним номером зазначеним в договорі не відповіла. Просять суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Технофінанс» заборгованість в розмірі 14412 грн. 00 коп., судовий збір в розмірі 2422 грн. 00 коп. та 5000 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу. 01 липня 2025 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області цивільну справу направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 31 липня 2025 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання з викликом сторін. 13 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ТОВ «ФК «Технофінанс» за дорученням Дутка Вероніка Вадимівна надала додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що своїм листом вих.№14-0004/3433 від 15.01.2024 НБУ зазначив, що пунктом 6 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону викладено у новій редакції, відповідно до якої у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом № 3498-IX, споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 Закону. Звертають увагу, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, які були нараховані за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, у тому числі за договором про споживчий кредит, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом № 3498-IX, підлягають списанню кредитодавцем. Наголошують, що на договори споживчого кредиту, які будуть укладатися після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498- IX вимога пункту 6 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону не поширюється. Звертають увагу суду, що Договір позики № 3367013000-027729 був укладений між Позивачем та Відповідачем 17.06.2024, тобто датою з якої Перехідні положення ЦК України не поширюються на дані правовідносини та нарахована пеня є законною, а тому підлягає стягненню в судового порядку. Просять задовольнити позовну заяву ТОВ «ФК «Технофінанс» в повному обсязі. 15 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» відповідач [PERSON] надала Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона визнає лише отримання тіла кредиту в сумі 4000 грн. 00 коп., але вважає інші нарахування незаконними та неогрунтованими. Вказує, що кредит фактично оформлював її цивільний чоловік, іноземець, який мав доступ до її документів та банківських карток. Вона не користувалася отриманими коштами, проте зараз вимушена нести за них відповідальність. Після розірвання відносин вона залишилася самостійно відповідати за всі борги, частину з яких уже погасила або реструктуризувала. Вона не ухиляється від виконання зобов`язань і готова сплатити тіло кредиту. Наголошує, що її заробітна плата становить близько 15 000 грн на місяць (до сплати податків). Вона має серйозні проблеми зі здоров`ям: оптичну нейропатію, підозру на розсіяний склероз, серцеві порушення, через що часто перебуває на лікарняному. Крім того, [INFO] померла її мати, окрім цього відкрито кримінальну справу по факту її смерті, все це спричинило значне психоемоційне навантаження. На даний момент щодо неї відкрито декілька судових процесів, пов`язаних із мікрофінансовими організаціями, а загальна сума боргів перевищує 500 000 грн. Це об`єктивно непідйомна сума для її можливостей. Вона поступово закриває борги, має гарантійні листи та довідки про погашення частини кредитів, що підтверджує її добросовісність. Також через брак коштів вона вимушена самостійно себе захищати не маючи при цьому юридичної освіти. Вказує, що Розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є арифметично та юридично необґрунтованим. Пеня у розмірі 8 000 грн перевищує тіло кредиту у два рази, що є явно непропорційним та порушує вимоги ст. 551 ЦК України. Відсотки у сумі 1 008 грн. нараховані за період, який перевищує строк дії кредитного договору, чим порушено ст. 1048, 1049 ЦК України. Додаткові послуги у сумі 1 404 грн. 00 коп. не підтверджені жодним документом, що суперечить ст. 18 та 21 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач не надав жодної виписки з рахунку чи платіжних підтверджень, що порушує вимоги ст. 81 ЦПК України. Кредит був короткостроковим, але позивач здійснив нарахування пені й відсотків більш ніж за рік, що свідчить про зловживання правом (ст. 13, 16 ЦК України). Вважає, що до сплати підлягає лише тіло кредиту у сумі 4 000 грн. На її думку, позивач порушив вимоги Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 12, 18, 21) та Методики НБУ №16 від 11.02.2021 року. Розрахунок заборгованості містить щоденні нарахування понад 500% річних, що суперечить принципам добросовісності (ст. 3 ЦКУ). Пеня у розмірі 8 000 грн є непропорційною, а послуги на 1 404 грн. не підтверджені документально. Просить суд відмовити ТОВ «ФК «Технофінанс» у задоволенні позовних вимог у частині стягнення відсотків, пені, штрафів та послуг. Визнати до сплати лише тіло кредиту в сумі 4 000 грн. 00 коп. Зменшити розмір неустойки до 0 грн. Судові витрати покласти на позивача В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши через систему «Електронний суд» клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Також, зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та вивчивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частин 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно статтею 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17 червня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» та [PERSON] в електронній формі укладено Договір позики «Старт» № 3367013000-027729. Відповідно до п. 2.1. Договору, позикодавець надає позичальнику, а позичальник приймає в позику грошові кошти в сумі 4000 грн. 00 коп. на умовах строковості, оплатності та поверненої шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] , а позичальник у встановлений цим Договором строк зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позиченими коштами на визначених цим Договором умовах. Відповідно до п. 2.2. Договору, суму кредиту (його частину) позикодавець перераховує протягом 2 днів з моменту укладення цього Договору. Дата надання кредиту: 17.06.2024. Відповідач [PERSON] не заперечувала того факту, що нею були отримані від ТОВ «ФК «Технофінанс» грошові кошти в розмірі 4000 грн. 00 коп. А тому, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами вищевказаного правочину з приводу отримання [PERSON] кредиту у ТОВ «ФК «Технофінанс». Крім того, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). В судовому засіданні встановлено, що укладений між сторонами Договір позики «Старт» № 3367013000-027729 від 17 червня 2024 року відповідачем не оспорювався та не визнавався судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань своєчасно не здійснила погашення основної суми заборгованості та не повернула грошові кошти, отримані в кредит. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами в розмірі 1008 грн. 00 коп. Відповідно до Розрахунку заборгованості за кредитним договором № 3367013000-027729 від 17.06.2024 року станом на 24.06.2025 року, розмір заборгованості позичальника складає 14412 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 4000 грн. 00 коп., боргу відсотків за кредитом 1008 грн. 00 коп., боргу пені 8000 грн. 00 коп., боргу послуг 1404 грн. 00 коп. На думку суду, вищезазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору кредиту № 3367013000-027729 від 17.06.2024 року. Відносно тверджень відповідачки про той факт, що відсотки в розмірі 1008 грн. 00 коп. нараховані в порушення ст. ст. 1048, 1049 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. 2.5. Договору, за користування позикою позичальник сплачує проценти за користування коштами за фіксованою процентною ставкою. Розмір процентів за користування коштами складає 1,40% від суми позики, що за календарний рік становить 511% річних. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за позикою. Нарахування процентів здійснюється щоденно протягом строку кредитування. День подання позики не враховується при нарахуванні процентів, день повернення позики враховується при нарахуванні процентів. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК зміст принципу свободи договору передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17). В судовому засіданні встановлено, що нарахування процентів ТОВ «ФК «Технофінанс» здійснювалося у повній відповідності до умов договору та у визначені ним строки. Посилання відповідачки на той факт, що нарахування відсотків більше ніж за рік та за період, який перевищує строк дії кредитного договору свідчить про зловживання позивачем правом та на той факт, що позивач порушив вимоги ЗУ «Про споживче кредитування» та Методики НБУ № 16 від 11 лютого 2021 року, оскільки, порушуються принципи добросовісності, суд вважає безпідставними. Пунктом 10.1. Договору позики передбачено, що дія цього Договору припиняється належним виконанням позичальником всіх взятих на себе зобов`язань за договором. Також, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписуючи кредитний договір відповідачка добровільно погодилася з усіма його умовами, зокрема, з розміром процентної ставки, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 ЦК України. Тлумачення як ст. 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17). Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». На думку суду, [PERSON] мала можливість не вступати у кредитні відносини з ТОВ «ФК «Технофінанс», якщо вважала встановлений розмір процентів несправедливим. Натомість, вона свідомо та без будь-яких застережень погодила умови договору, що підтверджується її підписом. Отже, умови договору, в тому числі щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання сторонами. Встановлено, що [PERSON] , згідно укладеного з ТОВ «ФК «Технофінанс» Договору позики «Старт»№ 3367013000-027729 взяла на себе зобов`язання погашати кредит у визначений договором строк, та вказаний обов`язок нею був порушений, Відповідач [PERSON] не надала суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості (за тілом кредиту та відсоткам), а тому наданий позивачем розрахунок заборгованості в цій частині, приймається судом як достовірний. Відносно позовної вимоги ТОВ «ФК «Технофінанс» про стягнення з [PERSON] пені в розмірі 8000 грн. 00 коп. та послуг в розмірі 1404 грн. 00 коп., суд зазначає наступне. Позивач зазначає, що на договори споживчого кредиту, які будуть укладатися після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» вимога пункту 6 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону не поширюється. Проте, суд наголошує, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки, [PERSON] укладала Договір позики «Старт» № 3367013000-027729 17 червня 2024 року, тобто, у період дії в Україні воєнного стану, дія якого продовжена, то відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, борг пені в розмірі 8000 грн. 00 коп. та борг послуг в розмірі 1404 грн. 00 коп., не підлягають стягненню з відповідача, а підлягають списанню позивачем. А тому, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Технофінанс» заборгованості в загальному розмірі 5008 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4000 грн. 00 коп. та заборгованості за відсотками в розмірі 1008 грн. 00 коп. Відносно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. 00 коп. суд зазначає наступне. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката ,несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що представником позивача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано: Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Кшуташвілі Вікторії Олексіївни, Договір № 03/01 про надання правової допомоги від 03 січня 2024 року, укладеного між ТОВв «ФК «Технофінанс» та адвокатом Кшуташвілі Вікторією Олексіївною. Відповідно до п. 4.1. Договору, отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Згідно з правовою позицією Великої палати Верховного суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як зазначено в Постанові Великої палати Верховного суду від 18.03.2021 року у справі № 910/15621/19 та від 28.04.2021 року у справі № 910/12591/18 Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial