Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись, що 21.10.2022 ТОВ "Селфі Кредит" та відповідач [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту по продукту "NewShort" № 458121, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти в сумі 2 500 грн строком 365 днів зі сплатою процентів за користування кредитом. Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав позичальнику кошти на вказаних у кредитному договорі умовах. 01.02.2024 між ТОВ "Селфі Кредит" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" було укладено договір факторингу № 01022024, відповідно до якого ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" набуло право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від 21.10.2022. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилась заборгованість на загальну суму 20 539 грн 99 коп, з яких: 2 499 грн 99 коп - заборгованість за тілом кредиту, 18 040 грн - заборгованість за відсотками, що і просили стягнути та понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді від 25 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відзив на позовну заяву відповідач не подав. Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Установлено, що 21.10.2022 ТОВ "Селфі Кредит" та відповідач [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту по продукту "NewShort" № 458121 в електронній формі з використанням ним електронного підпису з одноразовим ідентифікатором С355, на підставі якого позичальник отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 2 500 грн, із строком повернення - 365 днів, із фіксованою відсотковою ставкою за користування кредитом - 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 15 днів. Також позичальник підписав електронним підписом з одноразовим ідентифікатором додатки до вказаного вище кредитного договору, в яких теж були зазначені вище вказані умови надання та повернення кредиту, а саме Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту. Кредитор ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав позичальнику кошти на вказаних у кредитному договорі умовах, що підтверджується довідкою ТОВ «Пейтек» від 20.10.2025 та листом АТ «ТаскомБанк», що на ім`я [PERSON] в банку було емітовано платіжну картку, на яку 21.10.2022 надійшов платіж в розмірі 2 500 грн. 01 лютого 2024 року між ТОВ "Селфі Кредит" та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" було укладено договір факторингу № 01022024, відповідно до якого ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" набуло право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від 01.09.2022 № 399199, боржником за яким є [PERSON] . Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 01.02.2024 до позивача перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 458121, загальна сума заборгованості становить 20 539 грн 99 коп, що складається із заборгованості за сумою кредиту 2 499 грн 99 коп, заборгованості за відсотками 18 040 грн. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та необхідність погашення заборгованості, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» повідомило відповідача шляхом надіслання йому досудової вимоги від 14.11.2025 року за Вих. № 23353396 про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором та повідомлено про заміну кредитора. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту не виконав. Всупереч умовам кредитного договору останній своєчасно не вносив платежів на повернення кредиту, порушуючи взяті на себе договірні зобов`язання. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною 12 статті 11 Закону України ''Про електронну комерцію'' передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з вимогами ст. 12 Закону України ''Про електронну комерцію'', якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України ''Про електронний цифровий підпис'', за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначено в ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно приписів ст. ст. 514 та 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь ТОВ "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" як набувача права вимоги до цього боржника на підставі договору факторингу № 01022024 від 01.02.2024 заборгованості за кредитом в сумі 20 539 грн 99 коп. Оскільки позов задоволено, в відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422 грн 40 коп та витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 грн, що підтверджено документально. При розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з того, що такі витрати підтверджені належними доказами та клопотання про їх зменшення іншою стороною не подано, тому відсутні передбачені ст.137 ЦПК України підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу і з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, що становить 8 000 грн. Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 275/150/22, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved