Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позов обґрунтовано зокрема тим, що 10.07.2025 року відповідачами здійснено відчуження спадкового майна на користь третьої особи, що вочевидь відбулося після отримання відповідачами в травні 2025 року письмової пропозиції від позивача щодо перегляду в добровільному порядку розподілу спадкового майна, та з метою уникнення поділу зазначеного майна. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого додається. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки, площею 2,0000га на території Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області та грошові вклади, які зберігалися в АТ КБ «Приватбанк». На час відкриття спадщини позивач була малолітньою дитиною, у зв`язку з чим є такою, що спадщину прийняла у відповідності до ч.4 ст.1268 ЦК України. Досягнувши повноліття, в квітні 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Волошиної Н.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Однак, постановою приватного нотаріуса Волошиної Н.А. від 04.04.2025 року №135/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, у зв`язку з тим, що свідоцтва про право на спадщину вже видано іншим спадкоємцям першої черги за законом, а саме: матері спадкодавця [PERSON] на 1/2 частку у спадщині та сину спадкодавця [PERSON] на 1/2 частку у спадщину. В постанові також зазначено, що причиною, з якої позивач не була закликана до спадкування є той факт, що хоч рішення суду про встановлення родинних стосунків з батьком і було винесено судом 25.07.2018 р., однак зміни до актового запису про народження внесено лише в червні 2023 року, у зв`язку з чим на час видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину у нотаріуса була відсутня інформація про наявність у спадкодавця доньки, а відповідачі про даний факт не повідомили. В постанові роз`яснено можливість внесення змін до свідоцтв за добровільною згодою та в судовому порядку. Намагаючись врегулювати спір в добровільному порядку, 08.05.2025 року позивач засобами поштового зв`язку з описом вкладення направила відповідачам відповідні письмові пропозиції, копії яких додаються. Однак відповідачі ці пропозиції проігнорували та ніяких дій для добровільного внесення змін до свідоцтв про право на спадщину не здійснили. Видача відповідачам свідоцтв про право на спадщину на все спадкове майно без врахування частки, що належить позивачу та реєстрація права власності на спадкове майно за цими спадкоємцями створює ситуацію, за якої позивач позбавляється права на спадщину в цілому та не може оформити своє право зокрема Враховуючи, що заповіт спадкодавцем не складався, а частки всіх спадкоємців є рівними, то частка кожного спадкоємця має становити 1/3 . В той же час, на разі внесення змін до свідоцтв про право на спадщину є неможливим, оскільки відповідачами здійснено відчуження спадкової земельної ділянки на користь третьої особи на підставі договору купівлі-продажу. Тому ефективним способом захисту є стягнення з відповідачів на користь позивача грошової компенсації за належну їй частку спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Згідно п.2.1наданого відповідачами з відзивом Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.07.2025 року продаж спадкової земельної ділянки площею 2,0 га кадастровий номер 5322482800:04:000:0563 здійснено за 208000грн. Враховуючи, що частка позивача у спадщині становить 1/3, то грошовий еквівалент вартості її частки складає 69333,33коп. На підставі вищевикладеного просила суд ухвалити рішення, яким: 1.Перерозподілити спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , визначивши частки спадкоємців по 1/3 частці кожному. 2. Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй 1/3 частки в спадковій земельній ділянці по 34666,66грн. з кожного. 3. Стягнути з відповідачів понесені позивачем витрати по оплаті судового збору 28 жовтня 2025 року від відповідач надійшов відзив на позов, який обґрунтований зокрема тим, що свідоцтво на право власності за законом на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,000 га, кадастровий номер 5322482800:04:000:0563 вона та її внук [PERSON] , 2002 року народження, отримали 21.12.2018 року. На той час [PERSON] був неповнолітній та всі права в порядку спадкування після смерті батька здійснювала його мати [PERSON] . При оформленні права на спадщину щодо прав її дочки [PERSON] , позивача [PERSON] , [PERSON] не заявляла. Більш того, після визнання батьківства [PERSON] відносно [PERSON] відповідно до рішення Світловодського районного суду від 25.07.2018 року, заяву про внесення змін до актового запису про народження дочки [PERSON] не надала. Хоча стосовно частки в будинку в [ADDRESS] , до Кременчуцького районного суду Кісільова зверталася відносно двох дітей-спадкоємців: сина [PERSON] та дочки [PERSON] , тобто законний представник [PERSON] , [PERSON] достовірно знала, що оформляється спадщина після смерті спадкодавця [PERSON] і самостійно і добровільно вирішила питання щодо прав своєї дочки [PERSON] на земельну ділянку та грошові кошти. Таким чином саме вона повинна нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків, як законного представника. Оскільки після оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом пройшло майже 7 років, то давно пройшов строк позовної давності щодо можливості звернення до суду з заявою про внесення змін до свідоцтва про право власності за законом на майно померлого [PERSON] , виданого його матері та сину, так і на перерозподіл спадщини між спадкоємцями. Той факт, що [PERSON] була на той час неповнолітньою та прийняла спадщину, а свої права щодо спадщини здійснює зараз, не заслуговує на увагу, оскільки в неї був законний представник, який опікувався її правами щодо спадщини. А зміни до актового запису взагалі були внесені лише 23 червня 2023 року, вже після сплину значного часу з моменту повноліття позивачки. Тому просила суд, якщо будуть знайдені підстави, на думку суду, для задоволення позову [PERSON] , врахувати принцип правової визначеності та застосувати до цих правовідносин строк позовної давності та відмовити у позові внаслідок його сплину. Таким чином, на час відкриття спадщини, позивачка [PERSON] мала законного представника, свою матір - [PERSON] , яка представляла її інтереси при оформленні прав на спадкове майно, одноособово прийняла рішення про розподіл спадщини щодо своїх дітей і їй були відомі вся обставини щодо обсягу спадкового майна та його кількості. З врахуванням викладеного, вважають позов [PERSON] таким, що не підлягає до задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено, та не заперечується сторонами, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого додається. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки, площею 2,0000га на території Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області та грошові вклади, які зберігалися в АТ КБ «Приватбанк». На час відкриття спадщини позивач була малолітньою дитиною, у зв`язку з чим є такою, що спадщину прийняла у відповідності до ч.4 ст.1268 ЦК України. Досягнувши повноліття, в квітні 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Волошиної Н.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Однак, постановою приватного нотаріуса Волошиної Н.А. від 04.04.2025 року №135/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, у зв`язку з тим, що свідоцтва про право на спадщину вже видано іншим спадкоємцям першої черги за законом, а саме: матері спадкодавця [PERSON] на 1/2 частку у спадщині та сину спадкодавця [PERSON] на 1/2 частку у спадщину. В постанові також зазначено, що причиною, з якої позивач не була закликана до спадкування є той факт, що хоч рішення суду про встановлення родинних стосунків з батьком і було винесено судом 25.07.2018 р., однак зміни до актового запису про народження внесено лише в червні 2023 року, у зв`язку з чим на час видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину у нотаріуса була відсутня інформація про наявність у спадкодавця доньки, а відповідачі про даний факт не повідомили. В постанові роз`яснено можливість внесення змін до свідоцтв за добровільною згодою та в судовому порядку. В той час, 10.07.2025 року відповідачами здійснено відчуження спадкового майна на користь третьої особи, що відбулося після отримання відповідачами в травні 2025 року письмової пропозиції від позивача щодо перегляду в добровільному порядку розподілу спадкового майна. Відповідачі заперечуючи проти позову вказували зокрема те, що законний представник не здійснила необхідних дій для прийняття спадщини, а тому відсутні підстави для перерозподілу спадщини після прийняття спадщини іншими спадкодавцями. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Встановлено, що позивач [PERSON] є донькою спадкодавця [PERSON] , що підтверджується рішенням Світловодського районного суду від 25.07.2018 року про встановлення батьківства. Відтак, вона є спадкоємицею першої черги за законом. Вирішальним для правильного вирішення спору є момент виникнення у позивача права на спадщину та порядок її прийняття. Як встановлено судом, на час відкриття спадщини ( [INFO] ) позивач [PERSON] була малолітньою дитиною. Зазначена обставина має фундаментальне значення, оскільки зумовлює особливий порядок прийняття спадщини, визначений законом саме для цієї категорії осіб. Частиною 4 статті 1268 Цивільного кодексу України встановлено спеціальне правило: малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законом порядку . Ця норма є імперативною і встановлює презумпцію прийняття спадщини дитиною. Для її реалізації не вимагається ані спільного проживання зі спадкодавцем, ані подання будь-яких заяв від імені дитини до нотаріуса. Закон пов`язує факт прийняття спадщини безпосередньо з фактом смерті спадкодавця та наявністю в дитини відповідного правового статусу. Спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, автоматично в силу прямого припису закону. Конструкція частини 4 статті 1268 ЦК України є додатковою гарантією охорони майнових прав дитини, яка через свій вік не може самостійно здійснювати належний захист своїх інтересів. Що стосується ролі законного представника (матері позивача [PERSON] ), то її повноваження щодо спадкових прав дитини є чітко визначеними. Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 177 Сімейного кодексу України, батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування відмовлятися від належних дитині майнових прав . Стаття 1273 ЦК України передбачає, що батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування . Таким чином, законний представник дитини наділений правом не на "прийняття" спадщини (оскільки воно вже відбулося в силу закону), а виключно на відмову від неї, та й то у чітко регламентованому порядку з обов`язковим дозволу органу опіки. Отже, нездійснення матір`ю позивача дій щодо оформлення спадщини, неподання нею заяви до нотаріуса чи неповідомлення нотаріуса про наявність ще однієї дитини жодним чином не може тлумачитись як відмова від спадщини від імені доньки або як підстава для припинення її права на спадкування. Такі дії (бездіяльність) матері не змінюють факту прийняття спадщини самою дитиною, який настав об`єктивно 04.06.2018 року. Виходячи з наведеного, суд критично оцінює доводи відповідачів в частині відповідальності матері позивача за неоформлення спадкових прав. Законний представник не може своєю бездіяльністю погіршити становище дитини або позбавити її майна, яке вона вже набула у власність в порядку спадкування. Право позивача на спадщину виникло в момент смерті батька, існувало на момент видачі свідоцтв відповідачам та існує на момент розгляду справи, незалежно від того, чи було воно належним чином оформлене нотаріально. Оскільки на момент видачі свідоцтв про право на спадщину відповідачам (21.12.2018 року) позивач вже вважалася такою, що прийняла спадщину, видача свідоцтв іншим спадкоємцям без врахування її частки є помилковою. Це призвело до порушення прав позивача на спадкове майно. Частки усіх спадкоємців першої черги (матері, сина та доньки спадкодавця) є рівними, відповідно до ст. 1267 ЦК України, та мають становити по 1/3 частині кожному. Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Як встановлено судом, про порушення своїх спадкових прав позивач дізналася лише у квітні 2025 року, коли вперше після досягнення повноліття звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. До досягнення повноліття позивач була малолітньою, а згодом неповнолітньою особою, тобто особою з неповною цивільною дієздатністю. В силу віку вона не могла повною мірою усвідомлювати факт порушення своїх майнових прав та самостійно вживати заходів для їх захисту. Крім того, відповідачі, які безсумнівно знали про наявність позивача як дитини спадкодавця, не повідомили про це нотаріуса при оформленні спадщини. За таких обставин, строк позовної давності для звернення до суду слід обчислювати саме з квітня 2025 року. Позивач звернулася до суду 15 липня 2025 року, тобто в межах трирічного строку. Відтак, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Враховуючи, що після отримання позивачем письмової пропозиції врегулювати спір (травень 2025 року) відповідачі, не бажаючи відновлювати права позивача, 10.07.2025 року відчужили спадкову земельну ділянку на користь третьої особи, виділення позивачу частки в натурі є неможливим. Така ситуація виникла внаслідок свідомих дій відповідачів, які, достовірно знаючи про наявність ще одного спадкоємця, не тільки не повідомили про це нотаріуса в 2018 році, але й здійснили відчуження майна після пред`явлення позивачем вимог про перерозподіл спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Оскільки майно, яке могло б бути передане позивачу в натурі, відчужене, належним та ефективним способом захисту її порушеного права є стягнення з відповідачів грошової компенсації вартості її частки. Вартість відчуженої земельної ділянки згідно з договором купівлі-продажу від 10.07.2025 року становить 208 000 грн. Відтак, розмір компенсації, що належить позивачу (1/3 частка), складає 69 333,33 грн, які підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках, по 34 666,66 грн з кожного, оскільки саме вони були власниками майна та отримувачами коштів від його продажу. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням наведених обставин та підтверджуючих дані обставини документів, з огляду на норми чинного законодавства суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керувався наступним. Ст.133 ЦПК України визначено види судових витрат. Відповідно до ч.1 цієї статті - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки позов підлягає задоволенню, тому суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved