Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій просить зменшити визначений судовим наказом, 20 серпня 2025 року Кегичівським районним судом Харківської області розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] з 1/4 частки його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до 1/6 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення старшою дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 20 серпня 2025 року Кегичівським районним судом Харківської області видав судовий наказ про стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки [PERSON] заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15 серпня 2025 року і досягнення. При видачі судового наказу судом не було враховано ряд обставин, що мають значення для визначення розміру стягуваних з позивача на користь відповідачки аліментів, зокрема, позивач зазначає, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з 10 червня 2016 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей. За вказаних обставин, позивач звертається до суду з даним позовом. Виклад позиції відповідача. 20 лютого 2026 року представником відповідача [PERSON] подано відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Відзив обґрунтовано тим, даний позов не обґрунтований та безпідставний. Розмір аліментів, може бути зменшений судом у таких випадках: погіршення матеріального стану платника аліментів; зміна сімейного стану; погіршення здоров`я платника аліментів; дитина знаходиться на повному державному чи релігійному утриманні ст.192 СК України. З зазначеного позову не зрозуміло чому саме матеріальний стан позивача зачіпає його інтереси щодо однієї дитини на яку стягується 1/4 доходу, при цьому утримання дітей які проживають з позивачем та перебувають на його утриманні залишаться без змін, а в разі зменшення розміру стягуваних аліментів ще й збільшиться. Що ставить дітей в нерівні умови та є несправедливими. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 зазначається, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження іншої дитини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Адже позивач повинен належними та допустимими доказами підтвердити погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20. Вказує, що судова практика містить висновки і щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Вважає, що відповідачем не наведено обставини які б реально вплинули на неспроможність сплачувати визначену судом мінімальну частку від доходу для дитини відповідного віку. Також зазначає, що донька від рідного батька не отримувала ні подарунки на день народження ні на новий рік, та інші свята в які кожна дитина отримує привітання та подарунки. Посилання позивача на той факт, що в нього в іншому шлюбі є двоє дітей та просить зменшити аліменти, є необґрунтованим. Оскільки діти які проживають в повній родині мають набагато більше уваги і матеріального забезпечення від батьків, оскільки в дитини яка отримує аліменти є лише частка від офіційного доходу всі інші доходи які отримують батьки вони не мають права. Так дуже частко участь розлучених батьків в житті дитини зводиться до сплати аліментів в частині визначеній судовим рішенням. Хоча дані надходження не можуть в повній мірі закрити потреби дитини на відпочинок, лікування, розвиток здібностей до яких дитина має схильність. Законодавець відносить ці витрати до додаткових які повинні стягуватися через суд. За часту ці витрати лягають на того з батьків з ким проживає дитина і з урахуванням витрат на судові справи та тривалий розгляд справ батьки звертаються до суду для стягнення з іншого з батьків. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 23 січня 2026 року позивач звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 26 січня 2026 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 03 березня 2026 року. Сторони у засідання не з`явилися, про місце, дату та час повідомлені належним чином, натомість надали заяви відповідно до яких просять суд розглянути справу без їх участі, окрім того: представник позивача позовні вимоги підтримує. представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідачка [PERSON] , мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). 20 серпня 2025 року Кегичівським районним судом Харківської області (справа №624/767/25) видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 15 серпня 2025 року і до досягнення нею повноліття (копія, а.с.8). Відповідно копії свідоцтва про на шлюб серії [NUMBER] [PERSON] 10 червня 2016 року зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с.9). [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ) (а.с.11-12). [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується його посвідченням, серії [NUMBER] (копія, а.с.13). Також судом досліджено копії грамот, подяк, сертифікатів (а.с.31-36), з яких встановлено, що спільна дитини сторін [PERSON] має успіхи в навчанні; копію свідоцтва про шлюб відповідачки, яким підтверджується її дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.42); копію відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні [PERSON] (а.с.46); довідку КНП Кегичівської ЦРЛ від 03 лютого 2026 року, в якій вбачається що [PERSON] , [INFO] зверталась з приводу респіраторних захворювань (а.с.47-48); психологічну характеристику [PERSON] , виданої КЗ «Слобожанським ліцей» від 05 лютого 2026 року (а.с.49-50); відомості про доходи відповідачки (копія, а.с.51-54); копію рішення Кегичівського районного суду від 09 травня 2025 року, яким визнано [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.56-62), витяг із наказу від 18 лютого 2026 року № 50, яким [PERSON] звільнено із служби (підстава через сімейні обставини перебуванні на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) (а.с.94). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Проте, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №727/1599/22 (провадження №61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі №682/2454/22 (провадження №61-10748св23). Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Судом під час розгляду справи встановлено, що при винесенні рішення, а саме судового наказу, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 15 серпня 2025 року і до досягнення нею повноліття, не було враховано інші сімейні обставини позивача. Суд бере до уваги аргумент відповідачки про те, що дитина, на яку призначено аліменти, проживає в неповній сім`ї та потребує посиленої підтримки, та те що [PERSON] визнано батьком [PERSON] лише за рішенням суду у 2025 році. Водночас перебування двох інших дітей у повній сім`ї не звільняє батька від обов`язку брати рівну участь в їхньому утриманні. Змінення аліментів з 1/4 до 1/6 (як при рівному розподілі 50% на три) в даному випадку може призвести до зниження фінансового стану дитини в неповній сім`ї. Проте збереження частки 1/4 є неможливим через сімейний стан позивача. Зміна розміру аліментів, визначених судовим наказом, та встановити стягнення у розмірі 1/5 від заробітку (доходу) позивача, дозволе зберегти належний рівень утримання дитини в неповній сім`ї та одночасно враховує обов`язки батька утримувати двох інших дітей. Також, суд враховує, що матеріали справи не містять жодного доказу про доходи [PERSON] наявності нерухомого майна, часу його придбання, а також доказів розміру всіх його витрат. Що унеможливлює встановити чи змінилося матеріальне становище позивача і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Згідно висновку Верховного суду викладених у постановах від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження №61- 1031св21), від 03 червня 2020 року у справі №760/9783/18-ц (провадження №61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі, без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов про зменшення розміру аліментів підлягає задоволенню частково, а саме аліменти, які стягуються на утримання доньки [PERSON] на користь відповідачки, мають бути зменшені до 1/5 частини всіх видів доходу позивача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального та сімейного стану позивача, необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Разом з цим, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у разі задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів, новий розмір аліментів сплачується з дня набрання рішенням законної сили. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат, суд призначає наступне. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог п. 13 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки суд дійшов до часткового задоволення (на 83%), то судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача у розмірі 1104,90 грн, інша частина компенсується за рахунок держави. Враховуючи характер спору, який викликає інтереси неповнолітньої дитини, та враховуючи, що відповідач є отримувачем аліментів на утримання дитини, суд, керуючи положеннями ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести за рахунок держави . Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: partial