Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАНІТУ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, в якому просить суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 15392516 зареєстрований приватним нотаріусом Київський міський нотаріальний округ Швець Р.О. Попереднього договору, серія та номер: 2086, виданий 14.07.2016, видавник: Швець Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. В обґрунтування позову зазначив, що згідно Договору про надання споживчого кредиту № 11173833000 від 25.06.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності було надано грошові кошти у сумі 41 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника, що витікає з Кредитного договору в день укладення Кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 25.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. 25.06.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3520, згідно якого було передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 46,3 кв. м., житловою площею 27,2 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «ФК «Маніту» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 02/07/2021-1 від 02.07.2021 року та Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 02.07.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 478, відповідно до яких ТОВ «ФК «Маніту» набуло право вимог за Договором про надання споживчого кредиту №11173833000 від 25.10.2007 року та Договором іпотеки (нерухомого майна) від 25.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. 25.06.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3520 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до вищевказаних договорів. Надалі, ТОВ «ФК`Маніту» зареєструвало право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:47039852 від 22.02.2022, приватний нотаріус Вахрушева Ольга Олександрівна, Харківській міський нотаріальний округ, Харківської області. Отже, новим власником майна є ТОВ «ФК «Маніту», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2021 року №264398034. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 442603084 від 08.09.2025 року ТОВ «ФК «Маніту» стало відомо про наявність на квартирі [ADDRESS] , наступних обтяжень: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 15392516 зареєстрований приватним нотаріусом Київський міський нотаріальний округ Швець Р.О. Попереднього договору, серія та номер: 2086, виданий 14.07.2016, видавник: Швець Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Права ТОВ «ФК «Маніту» як іпотекодержателя на задоволення вимог, забезпечених іпотекою, за рахунок квартири [ADDRESS] , мають найвищий пріоритет. Проте, наявність обтяження предмету іпотеки, накладеного приватним нотаріусом Київський міський нотаріальний округ Швець Р.О. позбавляє ТОВ «ФК «Маніту» можливості реалізувати наявний у нього обсяг прав іпотекодержателя, що обумовлює необхідність скасування вищезазначеного обтяження (арешту). У ході судового розгляду представник позивача позовні підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, надав суду заяву, в якій просить суд встановити факт по цивільній справі № 645/8144/25 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» про звільнення майна з-під арешту, що [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) є неналежним відповідачем. Зазначив, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 11173833000 від 25.06.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (Позичальник), останньому було надано 41 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання Позичальника того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 25.06.2007 року (посвідчений приватним нотаріусом Олійник Л. М., реєстр № 3520), згідно з яким у іпотеку передано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, на їх думку, [PERSON] ніколи не був боржником за кредитним договором, а виступав лише майновим поручителем (іпотекодавцем). Інші особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з`явилися, відповідач [PERSON] надав суду заяву про встановлення факту за позовом ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» про звільнення майна з-під арешту, що він є неналежним відповідачем. У позовних вимогах ТОВ «Фінансова компанія «МАНІТУ» до [PERSON] просив відмовити в повному обсязі, провадження по цивільній справі № 645/8144/25 закрити. Зазначив, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 11173833000 від 25.06.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (Позичальник), останньому було надано 41 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання Позичальника того ж дня між банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 25.06.2007 року (посвідчений приватним нотаріусом Олійник Л. М., реєстр № 3520), предметом якого стала квартира за адресою: [ADDRESS] . Подальше позивач зазначає, що предмет іпотеки перейшов у власність ТОВ «ФК «Маніту» на підставі реалізації права звернення стягнення на іпотечне майно, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно. Таким чином, позивач повністю задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] не належить і ніколи не належала Відповідачу 1. Відповідач 1 не міг виступати іпотекодавцем за договором, посвідченим приватним нотаріусом Швець Р. О. (серія та номер 2086 від 14.07.2016), оскільки не є власником квартири. Про існування такого договору Відповідачу 1 стало відомо лише з тексту позовної заяви. Позивачем не надано жодних доказів того, що Відповідач 1 перешкоджає реалізації права позивача, не вказано, в чому саме полягає порушення чи оспорювання прав позивача з боку Відповідача 1. Також, на думку думку [PERSON] позивач не надав жодного доказу наявності заборгованості за кредитним договором № 11173833000 від 25.06.2007 року, не надав розрахунок заборгованості та не вказав розмір боргу станом на день подання позову. Після реалізації предмета іпотеки розмір боргу, ймовірно, зменшився або повністю погашений. Суд, вислухавши пояснення представників, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що відповідно Договору про надання споживчого кредиту № 11173833000 від 25.06.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності було надано грошові кошти у сумі 41 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання Зобов`язання Позичальника, що витікає з Кредитного договору в день укладення Кредитного договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки (нерухомого майна) від 25.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. 25.06.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3520, згідно якого було передано в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 46,3 кв. м., житловою площею 27,2 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. При цьому за змістом частини 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрацїї. Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 33, ст.ст. 36-38 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між Іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором абов будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ТОВ «ФК «Маніту» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 02/07/2021-1 від 02.07.2021 року та Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. 02.07.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 478, відповідно до яких ТОВ «ФК «Маніту» набуло право вимог за Договором про надання споживчого кредиту №11173833000 від 25.10.2007 року та Договором іпотеки (нерухомого майна) від 25.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. 25.06.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3520 з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до вищевказаних договорів. Відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку» , у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. ТОВ «ФК`Маніту» зареєструвало право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:47039852 від 22.02.2022, приватний нотаріус Вахрушева Ольга Олександрівна, Харківській міський нотаріальний округ, Харківської області. Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.07.2021 року №264398034, новим власником майна є ТОВ «ФК «Маніту». З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 442603084 від 08.09.2025 року ТОВ «ФК «Маніту» стало відомо про наявність на квартирі [ADDRESS] , наступних обтяжень: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 15392516 зареєстрований приватним нотаріусом Київський міський нотаріальний округ Швець Р.О. Попереднього договору, серія та номер: 2086, виданий 14.07.2016, видавник: Швець Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Наявність даного обтяження предмету іпотеки, накладеного приватним нотаріусом Київський міський нотаріальний округ Швець Р.О. позбавляє ТОВ «ФК «Маніту» можливості реалізувати наявний у нього обсяг прав іпотекодержателя, що обумовлює необхідність скасування вищезазначеного обтяження (арешту). Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У зв`язку з тим, що на Квартиру було звернено стягнення відповідно до процедури, визначеної Законом України «Про іпотеку» та Іпотечним договором, ТОВ ФК «Маніту» набуло право власності на вказану квартиру та має право на свій розсуд вчинятидіїщодо такогомайна. До того ж, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено правовий висновок, згідно якого стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 22.06.2016 року у справі № 6-1562цс15. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2 та п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується розгляд справи. Утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положенняст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. 27.01.2023 року Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 343/565/21 дослідивши питання щодо особливостей визначення відповідачів у справі про зняття арешту з майна дійшов наступного правового висновку. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18,від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49),від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31),від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)). Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21). Суд вважає, що позивачем правомірно залучено до участі у справі в якості співвідповідачів, сторін виконавчого провадження, , які в рамках вищезазначених виконавчих проваджень наклали арешти. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову про скасування арешту знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем надано належні докази в обґрунтування своєї позиції, зокрема доведено обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, відповідачами, в свою чергу, доводи позивача не спростовані, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, у той час, як підстав для закриття провадження у справі судом не вбачається.. На підставі викладеного,

Outcome: approved