Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом про стягнення матеріальної шкоди в розмірі недоплаченої заробітної плати, в обґрунтування якого вказував, що з 17.01.2023 року по 15.05.2024 року він проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Зазначав, що 30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704). Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. В подальшому, 12 травня 2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», якою внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій редакції "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 i 14.». Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20.05.2023 року. Таким чином, починаючи з 20.05.2023 року розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням позивача визначався шляхом множення не розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), а фіксованої суми в розмірі 1762 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до Постанови № 704. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі № 320/29450/24 (постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 року залишено без змін), визнано протиправним та не чинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481. Зазначав, що на поданий до місця служби адвокатський запит було отримано лист-відповідь із розрахунком розміру грошового забезпечення, яке виплачувалось позивачу, та відповідно до яких за період служби з 20.05.2023 року 31.12.2023 року [PERSON] отримав грошове забезпечення в сумі 194 652 грн. 01 коп., та за період служби з 01.01.2024 року по 15.05.2024 року [PERSON] отримав грошове забезпечення в сумі 243 928 грн. 97 коп. Крім того, вказував, що [PERSON] недоплатили грошове забезпечення за період застосування п. 2 Постанови № 481 Кабінету Міністрів України (20.05.2023 по 15.05.2024) в загальному розмірі 277 104,90 грн. (за 2023 рік служби в сумі 101 841,93 грн. + за 2024 рік служби в сумі 175 262,96 грн). Таким чином, [PERSON] вважає, що за період застосування пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №481, а саме з 20.05.2023 року по 15.05.2024 року, йому було завдано шкоду у вигляді недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовця в розмірі 277 104 грн. 90 коп., яка на підставі приписів ст. 1175 ЦК України підлягає стягненню за рахунок Держави. Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.09.2025 року у справі №560/16006/2 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з тим, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 26.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. 10.10.2025 року до суду від представника третьої особи Державної казначейської служби Василик І.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, зазначала, що станом на 15.05.2024 року пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 був чинним та у передбаченому законом порядку не скасований, тому військова частина як суб`єкт владних повноважень зобов`язана була керуватись цією нормою, та діяла відповідно до чинного нормативно-правового акту, а тому не допускала порушень законодавства, прав та інтересів [PERSON] . Зазначала, що доводи [PERSON] про те, що скасування судом нормативно-правового акту відновлює раніше діючий порядок є безпідставним, оскільки чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття «відновлення» в силі актів чи окремих їх норм, які у встановленому порядку втратили чинність. Отже, внесені Постановою №481 зміни до пункту 4 Постанови №704 не дозволяють застосовувати попередню редакцію пункту 4 Постанови №704, як на тому наполягає [PERSON] . Відтак, визнання у судовому порядку пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 нечинним не породжує для [PERSON] юридичних наслідків, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення зазначеної постанови були чинними. Таким чином, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі №320/29450/24, яке набрало законної сили 18.06.2025 року, не впливає на вирішення даної справи, оскільки не має ретроактивної дії. Отже, вважає, що військова частина не порушувала права [PERSON] щодо виплати грошового забезпечення. В подальшому, 20.10.2025 року, представник [PERSON] [PERSON] через канцелярію суду подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що шкода позивачу завдавалася (виникла) у зв`язку із застосуванням нормативно-правового акта (пункту 2 постанови КМУ від 12.05.2023 №481) та під час чинності такого акту. Отже, вважає, що шкода завдана нормативно-правовим актом виникає у період, коли такий акт діяв та ще не був скасований, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду нормативно-правовим актом після того, як за рішенням суду такий втратив чинність. Крім того, зазначав, що розмір завданої [PERSON] шкоди у даній справі визначається шляхом розрахунку суми недоплаченого грошового забезпечення за час служби, починаючи з 20.05.2023 року, у зв`язку із застосуванням пункту 2 постанови КМУ від 12.05.2023 №481, а саме фіксованої суми в розмірі 1762 грн. (замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року) при розрахунку посадового окладу та окладу за військовими званнями та інших похідних елементів грошового забезпечення [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без їх участі. Представник Військової частини Шелегон Б.Я. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Державної казначейської служби Василик І.С. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.01.2023 року по 15.05.2024 року включно проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] (а.с.13-18). Так, на виконання положень Постанови КМУ №481 військова частина розраховувала посадовий оклад та оклад за військове звання, а також інші елементи грошового забезпечення [PERSON] виходячи не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а з фіксованої суми в розмірі 1762 грн. Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, передбачених п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Так, 30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового складу та деяких інших осіб». Пунктом 4 Постанови № 704 у первинній редакції було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. 12.05.2023 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», якою внесено зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Зокрема, абзац перший пункту 4 постанови № 704 викладено в такій редакції:« Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Тобто, замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року» запроваджено сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн. Постанова КМУ № 481 набрала чинності 20.05.2023 року. 14.03.2025 року рішенням Київського окружного адміністративного суду по справі №320/29450/24, зокрема, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року №481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». 18.06.2025 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №320/29450/24 апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі №320/29450/24 - без змін. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року по справі №320/29450/24 набрало законної сили 18.06.2025 року. Відповідно до ч.1 п.1 та 2 ч.2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Згідно ч.1 ст.57 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 року №3354-ІХ дія нормативно-правового акта у часі - це реалізація нормативно-правового акта щодо суспільних відносин, що виникли після набрання ним чинності або до набрання ним чинності і тривали станом на дату набрання актом чинності. Дія нормативно-правового акта поширюється на суспільні відносини, що виникли (тривають) після набрання ним чинності, якщо інше не передбачено Конституцією України чи законом. Частиною 6 цієї ж статті визначено, що у разі якщо припинення дії нормативно-правового акта здійснюється на підставі рішення суду, дія нормативно-правового акта припиняється з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Крім того, за приписами ч. 2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття. Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень не чинним означає втрату ним чинності з моменту набрання відповідним судовим рішенням законної сили або з іншого, визначеного судом моменту. Таким чином, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі № 320/29450/24, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481, не має зворотної (ретроактивної) дії, змінює правове регулювання виключно для правовідносин, що виникають після набрання ним законної сили, та не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли до прийняття відповідного судового рішення. Конституційний Суд України у Рішеннях від 13.05.1997 року № 1-зп, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001, від 13.03.2012 року № 6-рп/2012 та від 12.02.2019 року № 5-р(I)/2019 неодноразово тлумачив зміст статті 58 Конституції України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів; наголошував на тому, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, нормативно-правові акти застосовуються виключно до тих правовідносин, які виникли в період їх дії, без можливості поширення їх впливу на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності (ретроактивної дії). Виняток стосується лише випадків, коли нові норми пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, то суд зазначає наступне. Суд зазначає, що відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Так, згідно зі ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Враховуючи, що позивач заявляє вимоги про стягнення недоотриманого грошового забезпечення за період з 20.05.2023 року по 15.05.2024 року, тоді як пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481 визнано протиправним та нечинним з 18 червня 2025 року (дата ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду), у позивача відсутні правові підстави для стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманого грошового забезпечення за період, що передує даті визнання зазначеної норми протиправною та нечинною.

Outcome: dismissed