Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивача звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини до 18 років. У заяві посилалася на те, що 25.10.2013 року між ним та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . 09.06.2020 року, шлюб між заявником та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області. Їх спільна дитина за спільною згодою батьків залишилася проживати разом із заявником. Донька з самого дитинства виявляла бажання жити разом татом, оскільки у матері дитини дуже складний характер та постійні непорозуміння з дитиною. Мати після розірвання шлюбу займається своїм особистим життям. з 2021 року проживає за кордоном, має нові відносини. У зв`язку з вищевказаними обставинами, донька з 2020 року живе із заявником та його батьками. Звернувшись до органу опіки та піклування Новоодеської міської ради, для визначення місця проживання дитини разом з батьком, виконавчий комітет виніс рішення Новоодеської міської ради Миколаївської області № 93 від 20 липня 2022 року про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Вказане рішення відповідає ч.1 ст. 161 Сімейного Кодексу України, відповідно до якого, мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Мати [PERSON] тривалий час проживає за кордоном, з донькою спілкується але вихованням та утриманням дитини не займається. Дитина з татом, бабусею та дідусем почуває себе комфортно, їй забезпечені та створені всі необхідні умови для проживання та навчання. Заявник повністю утримує дитину та опікується її інтересами та потребами, особисто займається її вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері. Встановлення факту самостійного виховання заявником доньки необхідне йому для реалізації його права передбаченого законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вказані обставини можуть підтвердити свідки. Посилаючись на вищевикладене заявник просив суд встановити факт самостійного виховання батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою проживання: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до 18 років. Заявник у судовому засіданні заяву підтримав та просив задовольнити посилаючись на вищевказане. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату час та місце розгляду справи у тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомила. Представник заінтересованої особи - виконавчого комітету Новоодеської міської ради як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб. Від вказаного шлюбу вони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 06.12.2013 року ВДРАЦС РС Новоодеського РУЮ у Миколаївській області, За спільною згодою батьків [PERSON] залишилася проживати разом із заявником. Матір дитини після розірвання шлюбу займається своїм особистим життям з 2021 року проживає за кордоном, має нові відносини, з донькою спілкується. У зв`язку з вищевказаними обставинами, [PERSON] з 2020 року живе із заявником та його батьками, перебуває на вихованні та утримані батька - [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються довідкою № 115 від 03.06.2025 року Новоодеського ліцею №3 Новоодеської міської ради Миколаївської області, довідкою Виконавчого Комітету Новоодеської міської ради Миколаївської області № 13347 від 05.08.2025 року про склад сім`ї та актом обстеження умов проживання сім`ї від 24.07.2025 року. Коли [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування Новоодеської міської ради, для визначення місця проживання дитини разом з батьком, виконавчий комітет виніс рішення Новоодеської міської ради Миколаївської області № 93 від 20 липня 2022 року про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Вищевказані обставини підтверджуються також показами свідків які були допитані судом. Так свідок [PERSON] пояснила, що вона з 2019 року проживає за адресою [ADDRESS] , по сусідству із заявником та членами його родини. Заявник проживає із своєю малолітньою донькою та своїми батьками. ЗІ слів інших осіб їй відомо що матір дитини вже понад пять років проживає за кордоном. За час проживання по сусідству із заявником та його донькою свідок не бачила жодного разу щоб матір відвідувала дитину. Їй не відомо достеменно чи приймає матір участь в утриманні дитини та чи приймає участь у житті дитини іншими способами. Свідок [PERSON] , пояснила, що вона проживає за адресою [ADDRESS] , по сусідству із заявником та членами його родини. Заявник проживає із своєю малолітньою донькою та своїми батьками. Матір дитини вже понад пять років проживає за кордоном, за цей час свідок не бачила жодного разу щоб матір відвідувала дитину. Їй не відомо чи приймає матір участь в утриманні дитини та чи приймає участь у житті дитини іншими способами. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою заінтересованої особи [PERSON] та тіткою [PERSON] [INFO] . Їй відомо що після розірвання шлюбу із заявником , приблизно у 2021 році [PERSON] виїхала за кордон і постійно там проживає. Дитина проживає з татом та його батьками. Заявник самостійно виховує та утримує її. Чи приймає матір участь в утриманні дитини та чи приймає участь у житті дитини іншими способами свідку не відомо. Вирішуючи чи підлягає заява задоволенню суд виходить з наступного. Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері . Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Така позиція суду повністю відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, і підстав для відступу від цієї позиції суд не вбачає. На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Наведені вище виключні обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні, а саме по собі перебування матері за кордоном, та проживання дитини з батьком в Україні, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини ним. Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини. Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дитини є невід`ємним, а встановлення факту протилежного можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї заяви необхідно відмовити за безпідставністю. У разі відмови у задоволенні заяви, судові витрати покладаються на заявника (ст. 141 ЦПК України).

Outcome: dismissed