Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

14 жовтня 2025 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до Луганської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що [INFO] в м.Лутугине, Луганської області помер [PERSON] . Померлий є батьком [PERSON] та чоловіком [PERSON] . Після його смерті його майно, яке складалося з трикімнатної квартири по [ADDRESS] , було поділене в рівних частках між його дружиною - [PERSON] та дочкою - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом АВІ №896000 від 03 квітня 2000 року. Дружина [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] в м.Лутугине, Луганської області. Померла [PERSON] є матір`ю позивачів - [PERSON] та [PERSON] . Останні є єдиними спадкоємцями спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] . На момент смерті матері позивачів, їй на праві приватної власності належало: двокімнатна квартира по [ADDRESS] , 1/2 частка трикімнатної квартири по [ADDRESS] . Позивачі звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявами про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті їх матері, було заведено спадкову справу №12/2020. Постановою приватного нотаріуса від 15 травня 2025 року позивачам було відмовлено ту видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності на вищевказані квартири. Місто Лутугине Луганської області є тимчасово окупованою територією України, позивачі мають статус ВПО, оригінали правовстановлюючих документів на успадковане майно залишилися на непідконтрольній Україні території, тобто були фактично втрачені. Отримання цих документів на даний час є неможливим, оскільки органи державної влади не здійснюють там свої повноваження і видати дублікати документів на квартири неможливо. Позивачі зверталися до органів державної влади з метою отримання дублікатів правовстановлюючих документів, однак отримали відмови, оскільки документи нотаріального діловодства та архіву фактично не були переміщені та залишилися на ТОТ. З огляду на те, що відомості щодо успадкованого позивачами майна на теперішній час не внесені до Державеного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто не зареєстровані належним чином, унаслідок чого спадкоємці мають перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власністю, а також те, що отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно в інший спосіб не надається можливим, то єдиним шляхом для визнання права власності на нерухоме майно за позивачами, є звернення до суду. Просять суд встановити факт володіння [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] на праві приватної власності 1/2 часткою трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; встановити факт володіння [PERSON] на праві приватної власності двокімнатною квартирою, загальною площею 49,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; встановити факт володіння та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідні державні органи здійснити державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/2 частку трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , право приватної власності на 1/2 частку двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] та на 1/4 частку трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідні державні органи здійснити державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/2 частку двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] та на 1/4 частку трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] право приватної власності на 1/2 частку двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] та на 1/4 частку трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідні державні органи здійснити державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/2 частку двокімнатної квартири загальною площею 49,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] та на 1/4 частку трикімнатної квартири, загальною площею 68 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовільнити, не заперечують проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, про дату розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України", про причини неявки не сповістив, заяви про розгляд справи в його відсутність не надав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У ст.3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 23 серпня 1999 року. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] з 22 серпня 1987 року по момент смерті, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 22 серпня 1987 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінене на [PERSON] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 30 жовтня 1980 року. У шлюбі із [PERSON] , [PERSON] [INFO] народила дочку - [PERSON] , що підтверджується повторною копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 07 вересня 2019 року. 14 листопада 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінене на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 14 листопада 2009 року. [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою територією України, має статус ВПО з 28 жовтня 2022 року, що підтверджується довідкою №3244-7001597958. 16 листопада 2019 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] в Турецькій Республіці. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінене на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, актовий запис про укладення шлюбу №33. [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою територією України, має статус ВПО з 04 грудня 2024 року, що підтверджується довідкою №3244-7002172022. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається із квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Лутугинською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 1996 року за р.н.№1-2921 та зареєстрованого в БТІ м.Лутугине, Луганської області під р.н.№10/1655. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом АВІ №896000, виданого 03 квітня 2000 року державним нотаріусом Лутугинської державної нотаріальної контори, спадкоємцями майна померлого [INFO] [PERSON] в рівних частках є його дружина - [PERSON] та дочка - [PERSON] . Спадкова справа №51, зареєстровано в реєстрі за №624. Право спільної часткової власності по 1/2 частці за кожною - [PERSON] та [PERSON] на вказане житлове приміщення в порядку спадкування за законом, зареєстроване в БТІ м.Лутугине Луганської області 06 липня 2000 року в реєстровій книзі №10 за №1655. [INFO] померла [PERSON] в м.Лутугине, Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 14 липня 2020 року. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке складається, у тому числі, із 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом АВІ №896000 від 03 квітня 2000 року та двокімнатної квартири, загальною площею 49,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що належала їй на підставі договору дарування, посвідченого 15 лютого 1996 року приватним нотаріусом Лутугинського районного нотаріального округу за р.н.№309, право власності зареєстроване в БТІ м.Лутугине 19 лютого 1996 року в реєстровій книзі №4 за р.н.№446. Дослідженою в судовому засіданні копією спадкової справи [PERSON] , яка померла [INFO] №12/2020 встановлено, що 02 липня 2020 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погорєлова Б.С. звернулися [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті їх матері - [PERSON] ; 04 лютого 2021 року позивачі звернулися до нотаріуса із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті їх матері - [PERSON] . Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №172449604 від 03 липня 2019 року підтверджується, що [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 33,4 кв.м, [ADDRESS] . Копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 лютого 2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., підтверджується, що спадкоємцями майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] - 1/2 частка в спадщині, та її дочка [PERSON] - 1/2 частка в спадщині. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається із нежитлового приміщення, загальною площею 33,4 кв.м, [ADDRESS] . Спадкова справа №12/2020 , зареєстровано в реєстрі за №132,133 відповідно. Копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С., підтверджується, що спадкоємцями майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] - 1/2 частка в спадщині, та її дочка [PERSON] - 1/2 частка в спадщині. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається із грошового внеску з нарахованими (в тому числі у майбутньому) відсотками та усіма належними до нього компенсаціями та індексаціями по рахунку, відкритому в АТ "Ощадбанк" рахунок № [NUMBER] , сума залишку 9 251,71 гривень. Спадкова справа №12/2020, р.н.282,283 відповідно. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 травня 2025 року підтверджується, що позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про на спадщину за законом, що відкрилася після смерті їх матері - [PERSON] , у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] , та квартири [ADDRESS] , оскільки ними не надано правовстановлюючі документи на вказані житлові приміщення, а відомості в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на вказані житлові приміщенні відсутні. Позивачі зверталися до Луганського обласного державного архіву із заявами про видачу дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом АВІ №896000 та договору дарування від 15 лютого 1996 року, оскільки його оригінал було втрачено, але 20 травня 2025 року та 23 червня 2025 року отримали відмову, оскільки документи нотаріального діловодства та архіву Лутугінської державної нотаріальної контори у зв`язку з воєнними діями, фактично не були переміщені та залишилися на тимчасово окупованій території. Таким чином, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , його спадкоємцями за законом в рівних частках, є його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку кожна квартири [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , її єдиними спадкоємцями за законом (своєчасно звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини), в рівних частках, є її дочки - позивачі по справі. За життя померла [PERSON] заповіту не складала. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1221 ЦК України (норма, що була чинною на момент смерті відкриття спадщини), місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації про України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст.1270 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1298 ЦК України, ч.10 ст.67 Закону України «Про нотаріат»). Згідно з ч.1 ст.67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Відповідно до п. 21 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом шести місяців з дня його припинення або скасування у випадку, якщо місцем відкриття спадщини є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, територія, на якій ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупована Російською Федерацією територія, щодо яких не визначено дату завершення бойових дій або тимчасової окупації, дату відновлення здійснення своїх повноважень органами державної влади у повному обсязі, заява про прийняття спадщини, в межах спадкової справи подаються нотаріусу незалежно від місця відкриття спадщини. Звернувшись із заявами про видачу свідоцтва про право спадкування за законом щодо спадщини, яка відкрилася після смерті їх матері, позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлове приміщення (відомості про право власності померлої на вказане нежитлове приміщення внесені до Реєстру речових прав власності на нерухоме майно) та грошові кошти, що знаходилися на банківському рахунку померлої, а у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірні житлові приміщення, розташовані в м.Лутугине, Луганської області, що є тимчасово окупованою територією України, їм нотаріусом було відмовлено, з підстави відсутності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно записів про право власності на вказане майно та відсутності у позивачів оригіналів цих правовстановлюючих документів, які були ними втрачено, через те, що вони були вимушені покинути свої домівки на ТОТ та є внутрішньо переміщеними особами. Позивачі зверталися до відповідних державних органів з метою отримання дублікатів правовстановлюючих документів на квартири, але їм було відмовлено, оскільки архіви нотаріальної контори залишилися на ТОТ. Відповідно до підп. 4.9. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту (підп. 2.2. п. 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). У разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) випробовує цю справу для подальшого провадження (підп.2.4. п. 2 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Таким чином, діючим законодавством України не передбачена можливість заведення кількох спадкових справ щодо одного спадкодавця або передачі спадкової справи від одного нотаріуса до іншого, окрім випадку встановлення факту неправильного визначення місця відкриття спадщини. Тобто, за обставин, що склалися на сьогодні, повторне заведення спадкової справи органами нотаріату, які здійснюють свої повноваження на території, яка контролюється органами державної влади України, є неможливим. Відповідно до заведеної спадкової справи інших спадкоємців, спадкового договору, заповіту після [PERSON] не було. Матеріалами, які додаються до позовної заяви доведено, що до тепер позивачі з незалежних від них причин не можуть отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч.1ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємців на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як зазначалося вище, спадкоємець першої черги за законом на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , є її дочки - позивачі по справі, які своєчасно звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті їх матері, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначені квартири у м.Лутугине, Луганської області не змогли, оскільки у них відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житлові приміщення. Доказів того, що інші спадкоємці першої черги зверталися із заявами про прийняття спадщини за законом до нотаріуса, відсутні. Крім того, позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлове приміщення та грошові кошти, що залишилися після смерті їх матері. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 487/9435/15-ц Ураховуючи встановлені судом обставини щодо отримання позивачами у власність вищезазначеного нерухомого майна, враховуючи, що єдиними спадкоємцями майна померлого власника майна - [PERSON] за законом є її дочки - [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що у даній справі спадкові права позивачів підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини даної справи, останні позбавлені права захистити відповідні права у позасудовому порядку та вважає за можливе визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, що належало за життя їх матері - [PERSON] . Стосовно ж позовних вимог в частині встановлення факту володіння [PERSON] 1/2 часткою квартири [ADDRESS] та квартирою [ADDRESS] на праві приватної власності; факту володіння [PERSON] 1/2 часткою квартири [ADDRESS] на праві приватної власності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині, оскільки суду доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] та [PERSON] , у передбачений законом спосіб набули право власності на вказані житлові приміщення на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, відповідно, право власності зареєстроване в органах БТІ і ніким не оспорюється. Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідних державних органів здійснити державну реєстрацію права власності за померлою [PERSON] та позивачами на спірне нерухоме майно, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, оскільки державні органи діють у межах своїх повноважень у передбачений законом спосіб, право власності підлягає державній реєстрації на підставі подачі власниками правовстановлюючих документів, які це право власності підтверджують, в даному випадку - рішення суду про визнання за позивачами права власності на спадщину за законом. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів в частині: визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , померлого [INFO] на належну йому квартиру [ADDRESS] , в розмірі 1/2 частки, оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом серії АВІ №896000, видане 03 квітня 2000 року державним нотаріусом Лутугинської державної нотаріальної контори, втрачене і державні органи позбавлені можливості видати його дублікат; визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , на належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВІ №896000, виданого 03 квітня 2000 року державним нотаріусом Лутугинської державної нотаріальної контори, 1/2 частку квартири [ADDRESS] , в розмірі 1/4 частки; визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , на належну їй на підставі договору дарування, посвідченого 15 лютого 1996 року приватним нотаріусом Лутугинського районного нотаріального округу за р.н.№309, квартиру [ADDRESS] , в розмірі 1/2 частки; визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , на належну їй на підставі договору дарування, посвідченого 15 лютого 1996 року приватним нотаріусом Лутугинського районного нотаріального округу за р.н.№309, квартиру [ADDRESS] , в розмірі 1/2 частки; визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , на належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВІ №896000, виданого 03 квітня 2000 року державним нотаріусом Лутугинської державної нотаріальної контори, 1/2 частку квартири [ADDRESS] , в розмірі 1/4 частки. Питання про судові витрати у справі суд вирішує відповідно до положень ст. 264 ЦПК України. Оскільки позивачі не просять стягнуті судові витрати по справі з відповідача, то судові витрати по справі слід залишити за позивачами.

Outcome: dismissed