Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

В грудні 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 1000 кв.м, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6823610100:02:001:0153, по [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 412172 від 14.12.2007, шляхом припинення права власності відповідача на земельну ділянку площею 0,1 га, по [ADDRESS] , з кадастровим номером 6823610100:02:001:0506 та скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1 га, по [ADDRESS] , з кадастровим номером 6823610100:02:001:0506. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в тому числі витрати на правничу допомогу. Позов мотивовано тим, що 10.10.2007 [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку. 14.12.2007 [PERSON] на підставі вище згаданого договору купівлі продажу видано Державний акт серії ЯГ № 412172 на право власності на земельну ділянку в якому місце розташування земельної ділянки зазначено також [ADDRESS] , кадастровий номер 6823610100:02:001:0153. Даний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010775901148. Як встановлено рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 30.06.2025, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 28.10.2025 у справі №681/356/24 та не заперечується сторонами, що земельна ділянка з кадастровим номером 6823610100:02:001:0153, право власності на яку в порядку приватизації набув [PERSON] та відчужив [PERSON] за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 6823610100:02:001:0506, право власності на яку набув [PERSON] та відчужив [PERSON] [ADDRESS] , мають однакові розміри, площу та конфігурацію, межують з одними і тими ж суміжними землекористувачами, тобто є тотожними, що фактично не заперечується і сторонами. При цьому, як вбачається з рішення Полонської міської ради № 14 від 11.12.2002 у [PERSON] вилучено земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] і надано саме цю земельну ділянку у приватну власність для обслуговування житлового будинку [PERSON] , однак в послідуючому відповідними державними органами було допущено технічну помилку щодо адреси даної земельної ділянки та помилково вказано її номер 47/3 замість 48/3, що і призвело виникнення даної ситуації та щодо неправильної нумерації однієї і тієї ж самої земельної ділянки, вказана обставина сторонами не спростована. [PERSON] як власник земельної ділянки з кадастровим номером 6823610100:02:001:0153 правомірно в порядку приватизації набув дану земельну ділянку та в подальшому відчужив її [PERSON] в 2009 році, а [PERSON] набув право власності на цю ж земельну ділянку, але під іншим кадастровим номером тата іншою адресою, вже в 2021 році, тобто коли власником даної земельної ділянки була позивач [PERSON] . Тобто орган місцевого самоврядування надав у власність [PERSON] в порядку приватизації та відведення земельної ділянки, земельну ділянку, як перебувала у власності позивача [PERSON] , без припинення права власності позивача на вказану земельну ділянку. В зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності порушення прав землевласника позивача [PERSON] на володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою з боку органу місцевого самоврядування та відповідача [PERSON] і таке право підлягає захисту в порядку, передбаченому нормами Цивільного і Земельного кодексів. Також судами встановлено що в ході виконання працівниками Хмельницької регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" проектних робіт було складено проект землеустрою та сформовано земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , зокрема її польовий абрис, акт погодження зовнішніх меж землеволодіння, опис таких меж, кадастровий план відповідно до яких суміжними землекористувачами являлись від А до Б землі загального користування (вулиця), від Б до В - земельна ділянка [PERSON] кадастровий номер відсутній, від В до Г - ділянка [PERSON] кадастровий номер 6823610100:02:001:0351, від Г до Д - ділянка [PERSON] 6823610100:02:001:0135, від Д до А ділянка [PERSON] 6823610100:02:001:0134. Площа земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] становила 0,1000 га, розмірами від А до Б 20,01м, від Б до В 50,00м, від В до Г 20,01м, від Г до Д 8,65 м, від Д до А 41,35м (загальний розмір від Г до А - 50м (8,65 + 41,35). y y 22.12.2020 року відділ у Старовижівському районі Міжрайонного управління Ратнівському та Старовижівському районах Головного управління Держгеокадастру Волинській області на підставі вище вказаного проекту землеустрою здійснив державну реєстрацію земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] за категорією землі житлової та громадської забудови, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га, кадастровий номер 6823610100:02:001:0506. 23.06.2021 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу [PERSON] придбав у [PERSON] вільну від забудови земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] кадастровий номер 6823610100:02:001:0506. За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.06.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на придбану ним за вище вказаним договором купівлі-продажу земельну ділянку. 21.07.2021 [PERSON] отримав будівельний паспорт на нове будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] , 02.08.2021 для нього видані технічні умови стандартного приєднання до електричних мереж електроустановок потужністю 14 кВт вартістю 19,3356 тис. грн., також ним вибурено свердловину, завезено на земельну ділянку пісок та щебінь, споруджено фундамент (забутовка з каміння) під будівлю. При цьому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який в даному випадку керувався загальним принципом права презумпція добросовісності, який означає, що особа вважається такою, що діє добросовісно, доки не буде доведено зворотне. У контексті рішень міської ради, це означає, що припускається, що рада приймає рішення з наміром дотримуватися закону та діяти в інтересах громади, а не з метою нанесення шкоди або зловживання владою. Крім того як вбачається з матеріалів справи 03.01.2020 [PERSON] звернувся до Полонської міської ради із заявою, у якій просив надати для нього дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.10 га, розташованої в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку 1 1 1 господарських будівель та споруд, з метою передачі у приватну власність. Рішенням Полонської міської ради № 5 від 19.05.2020 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] орієнтовною площею 0,10 га., а 20.05.2021. Рішенням Полонської міської ради № 11 від 20.05.2021 затверджено даний проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] кадастровий номер 6823610100:02:001:0506 саме в порядку відведення. Тобто фактично [PERSON] в 2020 році звернувся до органу місцевого самоврядування в порядку ст. 116 ЗК України для безоплатного отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, а за частиною 4 цієї ж норми передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Таким чином, подаючи вищевказану заяву, [PERSON] мав усвідомлювати, що має право на отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації перший і єдиний раз і наявність у нього на підставі рішення органу місцевого самоврядування 1995 року земельної ділянки унеможливлює повторне отримання ним спірної земельної ділянки у власність в порядку відведення. Якщо [PERSON] вважав, що має на праві власність вищевказану земельну ділянку, то він мав розробити проект відновлення меж даної земельної ділянки та зареєструвати її в Державному земельному кадастрі без проходження процедури, передбаченої ст.ст. 116, 118 ЗК України щодо відведення земельної ділянки. Крім того рішенням сесії Поніківської селищної ради від 29.12.2003 № 5а відповідно до ст. 118,121 Земельного Кодексу передано [PERSON] у власність земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,1556 га у тому числі 0,15 га для обслуговування будинку, та 0,0056 га для ведення господарства. 10.02.2004 [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХМ № 089803 на підставі рішення сесії Понінківської селищної ради від 28.12.2003, яким посвідчено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої [ADDRESS] , цільове призначення обслуговування жилого будинку. Даний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0104050918. Тобто в 2009 році [PERSON] було передано у власність в порядку безоплатної передачі відповідно до ст. 118,121 із земель комунальної власності земельну ділянку для обслуговування будинку, що було б неможливим в разі наявності у [PERSON] на праві власності іншої земельної ділянки з тим же цільовим призначенням і останній мав усвідомлювати, що, отримуючи у власність земельну ділянку в 2003 році в нього не могло бути на праві власності іншої земельної ділянки з таким же цільовим призначенням. Вказані обставини також свідчать про неправомірність набуття [PERSON] права власності в 2021 році на спірну земельну ділянку, власником якої була вже [PERSON] , а також в своїй сукупності свідчать про правомірність рішення Полонської міської ради від 11.12.2002 року № 14 про вилучення в [PERSON] спірної земельної ділянки за його згодою. Право володіння [PERSON] на земельну ділянку площею 1000 (одна тисяча) кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, з кадастровим номером 6823610100:02:001:0153, за адресою: [ADDRESS] , не припинилося і підтверджується правовстановлюючими документами, зокрема договором купівлі-продажу та державним актом, який є дійсними. Разом з тим, відповідач не має права володіння на земельну ділянку яка належить позивачу, а земельна ділянка відповідача, знаходиться на місці розташування земельної ділянки позивача, що порушує її право володіння своєю земельною ділянкою. Для захисту прав позивача, що полягає у вільному та безперешкодному володінні своєю земельною ділянкою, необхідно усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га, в [ADDRESS] , з кадастровим номером 6823610100:02:001:0506 та скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі. В результаті чого припинить існування земельна ділянка яка належить відповідачу [PERSON] яка була сформована з порушенням норм земельного законодавства і передана у власність особі яка не мала на те права, так як до того скористалася своїм правом безоплатної приватизації земельної ділянки відповідного цільового призначення, і не мала права повторної приватизації, а відтак і не мала права її відчужувати іншій особі, тобто [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача заявлені в позові вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданняі не з`явився. 13.01.2026 судом отримано заяву відповідача в якій просить усі судові засідання проводити у його відсутності. У своєму відзиві на позов відповідач вказує, що позов є безпідставним та просить у задоволенні такого відмовити. Заслухавши представника позивача, дослідивши докази у справі, суд зазначає про таке. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За даними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2007 [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS] загальною площею 1000 кв.м., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку. (а.с.8) Відповідно до даних державного акту на право власності на земельну ділянку, дана земельна ділянка має кадастровий номер 6823610100:02:001:0153. (а.с.10) За даними договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2021 [PERSON] купив у [PERSON] земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS] загальною площею 1000 кв.м., виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку кадастровий номер 6823610100:02:001:0506. (а.с.45-46) Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з даних постанови Хмельницького апеляційного суду від 22.10.2025 апеляційною інстанцією залишено в силі рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 30.06.2025. (а.с. 12-27) Вищезазначеним рішенням встановлено наступні обставини: Після виділення [PERSON] за рішенням виконавчого комітету Полонської міської ради № 44 від 19.04.1995 земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] , в розмірі 0,10 га, дана земельна ділянка відповідно до рішення Полонської міської ради № 14 від 11.12.2002 зі згоди [PERSON] , яка була сформована ним у письмовій заяві поданій до зазначеної ради - вилучено, та надано цю земельну ділянку у приватну власність для обслуговування житлового будинку [PERSON] . Відповідно до Державного акту на право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6823610100:02:001:0153 адреса її розташування значиться [ADDRESS] . В той же час при проведенні [PERSON] в період 2020-2021 років приватизації вище згаданої земельної ділянки з кадастровим номером 6823610100:02:001:0506 у рішеннях Полонської міської ради, документах проекту землеустрою, Державному земельному кадастрі, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно адреса розташування земельної ділянки значиться [ADDRESS] . Проте неоднаковість адреси розташування зазначених земельних ділянок не свідчить, що вони є різними. Як вбачається з архівного витягу копії рішення Полонської міської ради № 14 від 11.12.2002 на підставі розгляду заяв громадян у [PERSON] вилучено земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] і надано цю земельну ділянку у приватну власність для обслуговування житлового будинку [PERSON] . У 2007 році [PERSON] отримав копію рішення Полонської міської ради № 14 від 11.12.2002 у якій було зазначено, що в [PERSON] вилучається земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] і ця земельна ділянка надається у приватну власність для обслуговування житлового будинку [PERSON] . Отже, є очевидним, що при отриманні [PERSON] у 2007 році копії зазначеного рішення міської ради було допущено технічну помилку щодо нумерації адреси розташування земельної ділянки В подальшому дана помилка потягла за собою невірне зазначення нумерації адреси розташування спірної земельної ділянки у інших документах, зокрема: у рішенні від 23.05.2007 виконавчого комітету Полонської міської Ради № 1442 яким надано дозвіл на будівництво індивідуального будинку [PERSON] по [ADDRESS] ; у матеріалах технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] котра виконувалась Топографо-геодезичною фірмою "Терра" де є наявна заява [PERSON] щодо прохання розробити технічну документацію на земельну ділянку розташовану [ADDRESS] , а також копія вищезгаданого рішення четвертої сесії ХХІУ скликання Полонської міської ради від 11 грудня 2002 року в якій зазначено, що в [PERSON] вилучається земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] і ця земельна ділянка надається у приватну власність для обслуговування житлового будинку [PERSON] ; у виданому 5.10.2007 [PERSON] . Державному акту серії ЯГ № 404602 на право власності на земельну ділянку на підставі рішення сесії Полонської міської ради від 11 грудня 2002 року № 14 в якому адреса місця розташування земельної ділянки зазначена [ADDRESS] кадастровий номер 6823610100:02:001:0153. у нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу від 10.10.2007 відповідно до якого [PERSON] продав для [PERSON] земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] , загальною площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку; у Державному акті серії ЯГ № 412172 на право власності на земельну ділянку виданого 14.12.2007 [PERSON] в якому місце розташування земельної ділянки зазначено також [ADDRESS] . Наведені вище докази свідчать, що земельна ділянка з кадастровим номером 6823610100:02:001:0153, право власності на яку в порядку приватизації набув [PERSON] та продав її для [PERSON] , адреса місця розташування котрої по вище названим документам значиться [ADDRESS] , та земельна ділянка з кадастровим номером 6823610100:02:001:0506, право власності на яку набув [PERSON] в 2021 році після чого продав цю земельну ділянку для [PERSON] з документальною адресою місця її розташування [ADDRESS] , мають однакові розміри, площу та конфігурацію, межують з одними і тими ж суміжними землекористувачами, що на думку суду беззаперечно доводить їх тотожність. Невірне зазначення адреси розташування спірної земельної ділянки у вище згаданих документах за якими [PERSON] набув на неї право власності, яке в послідуючому перейшло за договором купівлі-продажу цієї земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON] , є технічною помилкою, яка може бути виправлена відповідними органами за зверненням власника. Полонська міська рада приймаючи рішення № 11 від 20.05.2021 передала безоплатно у власність [PERSON] спірну земельну ділянку, власником якої являється [PERSON] без попереднього припинення права власності останньої. У 2021 році [PERSON] повторно безоплатно отримав у власність спірну земельну ділянку, за одним і тим самим видом цільового призначення. Крім того, цим рішенням наголошено, що [PERSON] набув права власності на земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] з кадастровим номером 6823610100:02:001:0153, на підставах не передбачених законом, та в послідуючому як незаконний власник продав цю земельну ділянку [PERSON] . Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)]. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)]. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.). Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин, має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до правового висновку викладеного, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові [ постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 116)]. Судом встановлено, що [PERSON] на законних підставах набула право власності на спірну земельну ділянку, яка в послідуючому незаконно перейшла у власність [PERSON] , котрий після документального оформлення свого права власності на земельну ділянку, продав її для [PERSON] . Проте [PERSON] звернувшись до суду з позовом обрала неналежний та неефективний спосіб захисту, а тому з огляду на вищевикладене в задоволенні її позовних вимог слід відмовити. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed