Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

30 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що з 04 вересня 1999 року по 02 листопада 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, та мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.12.2022 було стягнено з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина. За час спільного життя сторонами було придбано будинок з господарськими будівлями загальною площею 358,9 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 109 962 грн. У будинку не завершені будівельні роботи (відсутні комунікації, вікна, двері) проживати в ньому неможливо. Сторони в добровільному порядку не можуть вирішити питання щодо поділу майна, тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права. Просив суд визнати вищевказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку, стягнути судовий збір, послуги з проведення технічної інвентаризації в розмірі 2000 грн, та витрати на правничу допомогу в сумі 20 000 грн. 27 січня 2025 року відповідачка надала суду відзив на позов. Як на підставу заперечень посилалась на те, що в даний час син проживає з нею, судовим наказом Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2024 було стягнено аліменти з позивача на її користь на утримання сина. Відповідачка визнає позов в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю, однак заперечує його оціночну вартість станом на 14.01.2025 в розмірі 734 437,95 грн. Вважає, що долучений до позову звіт вартості будинку є неналежним доказом з огляду на те, що мета оцінки для внесення в статутний фонд підприємства, та відсутні фотокартки будинку. Також, відповідачка просила відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, оскільки матеріали справи не містять доказів участі адвоката у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, його представниця [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, її представниця [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без участі відповідачки, із посиланням на обставини викладені у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з 04 вересня 1999 року по 02 листопада 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 212/6467/15-ц від 02.11.2015. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства Дніпропетровської обласної Ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 17.10.2008, на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2008, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Івановою С.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 5953, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18. Таким чином враховуючи те, що спірний будинок набутий сторонами в період шлюбу, за їх спільні кошти, відповідно є спільною сумісною власність подружжя, а відтак не потребує визнанню спільною сумісною власністю у судовому порядку. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були набуті. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Нормою частини 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом, та визнано сторонами, будинок за адресою: [ADDRESS] , був придбаний в період шлюбу, а тому являються спільною сумісною власністю подружжя, та позивачу належить 1/2 частка вказаного майна. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1506,42 грн. Відповідачкою було визнано позов до початку розгляду справи по суті, а відтак з урахуванням норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід компенсувати з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 753,21 грн, та стягнути з відповідачки на користь позивача іншу частину сплаченого судового збору в розмірі 753,21 грн. Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідачки витрати на оплату послуг з проведення технічної інвентаризації в розмірі 2000 грн. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Матеріали справи містять звіт про оцінку майна житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: [ADDRESS] , проведеного оцінювачем ТОВ «Вестсайд-2020», та згідно висновку якого оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки становить 301 285 грн, мета оцінки: для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства. Вартість послуги спеціаліста становить 2000 грн. Вище оговорений звіт про оцінку майна надано до суду позивачем для визначення розміру сплати судового збору, та не викликає будь-яких сумнівів щодо його законності, а тому заперечення відповідачки в частині незгоди з оцінкою майна суд вважає безпідставними. Таким чином, з відповідачки також слід стягнути на користь позивача витрати пов`язані із залученням спеціаліста в розмірі 2000 грн. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн позивачем надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025, та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0278. Обсяг витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такий же правовий висновок зробила Перша судова палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду 28.09.2023 у справі 686/31892/19. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Також, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними. Позивачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, однак не надано суду документів про перелік наданих послуг, та оплату оговорених витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення тощо), а тому надані позивачу послуги правничого характеру не доведені позивачем належним чином, тому суд не вбачає правових підстав для їх стягнення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial