Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 06.01.2026 року в електронній формі через систему «Електронний суд» звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №744955 від 25.04.2023 року у розмірі 18010 гривень 00 копійок та судові витрати, з посиланням на невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Позивачем разом з позовною заявою подано до суду клопотання про витребування доказів в якому останній просить суд витребувати з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 30) інформацію, яка містить банківську таємницю, а саме: чи є банківська карта з номером № [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] , дата народження - [INFO] ); чи була успішною транзакція, здійснена 25.04.2023 року, на банківську картку № [NUMBER] в сумі 2500,00 грн.; якщо так, то: чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] ; чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2026 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі. Одночасно ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2026 року клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» про витребування доказів задоволено. Витребувано з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: чи належить банківська карта за номером № [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] , дата народження - [INFO] ); чи була успішною транзакція, здійснена 25.04.2023 року, на банківську картку № [NUMBER] в сумі 2500,00 грн.; якщо так, то: чи були зараховані грошові кошти за транзакцією, здійсненою 25.04.2023 року, на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] ; чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] . 06.02.2026 року до суду від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» надійшла відповідь в порядку виконання вказаної ухвали суду. У судове засідання призначене на 23.02.2026 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, однак 27.01.2026 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про підтримання заявлених вимог та розгляд справи у його відсутність, з одночасним зазначенням про відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. [PERSON] (надалі за текстом Відповідачка) у судове засідання призначене на 23.02.2026 року також не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Згідно з п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю №2221934 віл 08.01.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідачки, оскільки остання не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останньої про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судової повістки, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідачки, однак поштове повідомлення було повернуто до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Таким чином, відповідачка про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не було надано заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, про причини неявки до судового засідання суд не повідомила. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених підставах, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав Судом встановлено, що 25.04.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» №744955 у відповідності до умов якого, ТОВ «Селфі Кредит» надає останній в кредит грошові кошти в сумі 2500,00 грн., строком на 365 днів. У відповідності до умов договору, стандартна процентна ставка становить 2.2% в день та застосовується у межах строку кредиту, встановленого договором. Знижена процентна ставка 0.01% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 25.05.2023 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою сплатить кошти у сумі не менше першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. Крім того, споживач може отримати індивідуальну знижку, якщо до вказаної дати здійснить часткове/повне дострокове повернення кредиту, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою буде перераховано за зниженою процентною ставкою до дати часткового/повного дострокового повернення кредиту (включно). Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою на весь строк користування кредитом 47541,10% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 9313.47% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою на весь строк користування кредитом 22300,00 грн.; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 20657,50 грн. У відповідності до п. 2.1. договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . У випадку, якщо після здійснення (ініціювання здійснення) товариством платежу за реквізитами вищевказаної платіжної картки виявиться, що платіж не може бути зарахований на рахунок з будь-яких причин, які не залежать від товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки), сторони укладають додаткову угоду про зміну платіжних реквізитів споживача для надання кредиту за цим договором. При цьому, така додаткова угода може бути укладена лише протягом 24-х годин з моменту прийняття товариством рішення про надання кредиту споживачу. Якщо сторони з будь-яких причин у вказаний строк не укладають вказану додаткову угоду споживач втрачає право отримати кредитні кошти за цим договором, а у товариства не виникає прострочення кредитора. Договір укладено в електронній формі, шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором 25.04.2023 року [PERSON] . Також, відповідачкою, шляхом накладення електронного підпису, підписано паспорт споживчого кредиту, який містить: інформацію та контактні дані кредитодавця; інформацію та контакті дані кредитного посередника; основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту; додаткова інформація; інші важливі правові аспекти. У відповідності до довідки про ідентифікацію вбачається, що [PERSON] , з якою укладено договір №744955 від 25.04.2023 року ідентифікована ТОВ «Селфі Кредит». Акцепт договору позичальником підписано аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Р559. Листом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК» від 20.10.2025 року №20251020-2813 підтверджено про успішне перерахуваня 25.04.2023 року о 20:10:14 грошових коштів від ТОВ "СЕЛФІ КРЕДИТ" на платіжну картку 4149390012308440 на суму 2500,00 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2026 року за клопотанням представника позивача було витребувано з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: чи належить банківська карта за номером № [NUMBER] [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] , дата народження - [INFO] ); чи була успішною транзакція, здійснена 25.04.2023 року, на банківську картку № [NUMBER] в сумі 2500,00 грн.; якщо так, то: чи були зараховані грошові кошти за транзакцією, здійсненою 25.04.2023 року, на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] ; чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] . 06.02.2026 року до суду через засоби поштового зв`язку від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на виконання вищевказаної ухвали суду надійшла відповідь на запитувану інформацію стосовно рахунків [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Так банком у відповіді повідомлено, що на ім`я [PERSON] в банку не емітовано карту за № [NUMBER] , у зв`язку з чим відсутня можливість надати запитувану інформацію, оскільки зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Також з поданих до суду доказів вбачається, що 01.02.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №01022024, у відповідності до умов якого фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки встановлені цим договором, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №01022024 від 01.02.2024 року складеного сторонами вищевказаними договору, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняло від ТОВ «Селфі Кредит» право вимоги за договором про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року, укладеним з [PERSON] , заборгованість якого станом на день укладення цього договору становить у загальній сумі 18010,00 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 2500,00 грн.; заборгованості за відсотками 15510,00 грн. У відповідності до Акту приймання-передачі реєстру боржників від 01.02.2024 року до договору факторингу №01022024 від 01.02.2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняв реєстр боржників ТОВ «Селфі Кредит» від 01.02.2024 року, складений за формою згідно із додатком №1 до договору, кількістю боржників №11562. 12.12.2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на адресу [PERSON] було скеровано досудову вимогу щодо виконання зобов`язання перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за договором №744955 від 25.04.2023 року, а саме негайного погашення заборгованості в сумі 18010,00 грн. з зазначенням реквізитів для подальшої для їх оплати. Невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором зумовило звернення позивача до суду з цим позовом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15-ц Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Особові рахунки та виписки з них обов`язково мають складатися на паперових та/або електронних носіях. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, адже вони підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені відповідачем протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій. Згідно до правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18) банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» наголошується, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачкою належним чином укладено договір про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року, за умовами якого «Селфі Кредит» зобов`язалось надати [PERSON] у кредит грошові кошти в сумі 2500,00 грн. Також судом встановлено, що позивачем належним чином набуто право вимоги на підставі укладеного з ТОВ «Селфі Кредит» договору факторингу №01022024 від 01.02.2024 року за договором про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року, укладеним з [PERSON] . Поряд з цим, позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження надання відповідачці кредитних коштів в сумі 2500,00 грн., за договором про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року, укладеного з ТОВ «Селфі Кредит». З наданого позивачем до позову листа Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК» від 20.10.2025 року №20251020-2813 вбачається, що між ТОВ «ПЕЙТЕК» та ТОВ «Селфі Кредит» було укладено договір про організацію переказу грошових коштів №03052022-1 від 03.05.2022 року, відповідно до якого було успішно перераховано грошові кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «Селфі Кредит» на суму 2500,00 грн.: номер транзакції в системі ТОВ «Селфі Кредит»: b38a81ac4393d8fc4584c45b45aa3fa8; дата та час виконання: 25.04.2023 року о 20:10:14, призначення платежу: зарахування на картку ЕПЗ 4149390012308440. 06.02.2026 від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на виконання ухвали суду від 09.01.2026 року надійшла відповідь на запитувану інформацію стосовно рахунків [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Банком у відповіді повідомлено, що на ім`я [PERSON] в банку не емітовано карту за № [NUMBER] , у зв`язку з чим відсутня можливість надати запитувану інформацію, оскільки зазначена картка в банку не обслуговується за клієнтом [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що картковий рахунок [NUMBER] , на який за повідомленням Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙТЕК» 25.04.2023 року було здійснено перерахування грошових коштів на суму 2500,00 грн. від ТОВ «Селфі Кредит», належить саме відповідачці - [PERSON] , до суду не надано. Суд звертає увагу, що з укладеного між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачкою тексту договору про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року, не зазначено про можливість перерахування кредитодавцем кредитних коштів на рахунок іншої особи, крім позичальника. Таким чином, позивачем не доведено, що [PERSON] мала можливість перерахувати кредитні кошти на картковий рахунок третьої особи, оскільки ТОВ «ПЕЙТЕК» було безпосередньо перераховано зазначені кредитні кошти на номер картки № [NUMBER] . Однак, дана картка, як встановлено судом, не емітована на ім`я [PERSON] в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», а в тексті кредитного договору не зазначено про можливість перерахування кредитодавцем кредитних коштів на рахунок третьої особи. Суд зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на що неодноразово вказував Верховний Суд у своїх постановах зокрема, постанова КЦС ВС від 22.04.2024 № 559/1622/19). Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази надання ТОВ «Селфі Кредит» грошових коштів відповідачці на підставі договору про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року шляхом їх перерахування на картковий рахунок належний саме [PERSON] , в порядку та на умовах визначених договором. Інформаційна довідка ТОВ «ПЕЙТЕК» від 20.10.2025 року №20251020-2813 не підтверджує факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідачки [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що на ім`я [PERSON] в банку Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не емітовано банківську карту за № [NUMBER] . Наданий позивачем до суду розрахунок заборгованості не дозволяє зробити висновок щодо розміру заборгованості по фактично отриманій та неповернутій сумі коштів. Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві. Судом враховується, що у відповідності до положень статті 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За наслідком вищевикладеного в цілому, суд доходить до висновку про недоведеність позивачем виконання ТОВ «Селфі Кредит» умов договору про надання коштів на умовах кредитного договору №744955 від 25.04.2023 року, укладеного з [PERSON] , з надання останній грошових коштів в сумі 2500,00 грн. на умовах кредиту, шляхом їх перерахування на картковий рахунок відповідачки, а відтак заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 6 ч.1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем зі сплати судового збору та заявлені витрати на професійну правничу допомогу, відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed