Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

13 серпня 2025 року позивачка [PERSON] через свого представника адвоката Дімітренка В.Є. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, який обґрунтувала таким. [INFO] в с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області помер чоловік позивачки [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок садибного типу з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивачка, як спадкоємець за законом першої черги, звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Гайдаржи А.А. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин: пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини; відсутності у Реєстрі територіальної громади місця реєстрації проживання спадкодавця та відомостей про осіб, які були зареєстровані із спадкодавцем на день його смерті; відсутності правовстановлюючого документа на житловий будинок на ім`я спадкодавця. Інші спадкоємці: син [PERSON] помер [INFO] ; син [PERSON] (відповідач у справі) не бажає приймати частину спадщини після смерті батька. Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Летінського С., позивачці відмовлено у реєстрації права власності на спадковий житловий будинок. Спадкодавець та чоловік позивачки [PERSON] з 20 жовтня 1990 року та по день своєї смерті [INFO] був зареєстрований та фактично проживав у будинку [ADDRESS] . Усіма документами на житловий будинок за життя займався чоловік. Причини не введення будинку в експлуатацію чоловіком ще у 1990 році та не отримання ним Свідоцтва про право власності на житло їй невідомі. Позивачка у спадковому будинку зареєстрована та проживає з 20 жовтня 1990 року і до теперішнього часу, а тому вважає, що шестимісячний строк на прийняття спадщини не пропустила. У цьому ж будинку з 08 грудня 1997 року зареєстрований і син [PERSON] (відповідач у справі), але фактично з 2002 року не проживає. Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати за нею право власності на будинок садибного типу з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Згідно з ухвалою суду від 15 серпня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання, відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ухвали суду від 06 листопада 2025 року за клопотання сторони позивача витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області копію спадкової справи до майна [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з ухвалами суду від 08 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання, витребувано в архіві Татарбунарського районного суду Одеської області копію рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, подав суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав, підтвердив обставини, викладені позивачкою у позові. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність відповідача. Позивачка та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення з підстав, викладених у позові. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши докази у справі, суд дійшов такого висновку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Судом встановлено, що [INFO] в с. Борисівка Татарбунарського району Одеської області помер [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області складено відповідний актовий запис № 144 та 17 листопада 2008 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Після його смерті відкрилась спадщина, на спадкове майно: житловий будинок садибного типу [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). В силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини, за нормою ст. 1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини - ст. 1222 ЦК України. Згідно з ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. По положенню ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Позивачка як спадкоємець за законом першої черги звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Гайдаржи А.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок. Постановою нотаріуса від 03 квітня 2025 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] через пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини та ненадання документів на підтвердження факту її постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, неможливістю перевірити реєстрацію місця проживання спадкодавця та осіб, зареєстрованим разом із ним на день відкриття спадщини, а також відсутність правовстановлюючого документа на нерухоме майно (а.с. 20-21). За п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом норм ст. 1268-1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 2-844/2008 (провадження № 61-1424св18), від 25 квітня 2018 року у справі № 145/1480/14-ц (провадження № 61-4170св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 127/1149/17-ц (провадження № 61-21375св18) та від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-10720вс18). Згідно з довідкою, виданою Відділом з питань реєстрації виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області 17 березня 2025 року за вих. № 06-15/110, відомості щодо реєстрації місця проживання спадкодавця [PERSON] , [INFO] , у Реєстрі територіальної громади відсутні (а.с. 23). Разом з тим, як вбачається з копії будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у будинку з 26 жовтня 1990 року. Разом із ним зареєстровані: з 26 жовтня 1990 року позивачка у справі та дружина [PERSON] , [INFO] , про що також свідчить й відмітка про реєстрацію місця проживання позивачки у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21 березня 2006 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.5-6). На підтвердження перебування у шлюбі надано копію свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18 травня 1980 року на підставі актового запису № 52 Відділом ЗАГСу м. Татарбунари Одеської області (а.с. 9). Крім того, факт спільного проживання подружжя підтвердили і допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які вказали, що [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та жінкою, мали двох дітей [PERSON] та [PERSON] , побудували будинок та вели спільне господарство, мали спільний побут, піклувалися один про одного, позивачка та їх син [PERSON] здійснили поховання чоловіка та батька; - з 08 грудня 1997 року син [PERSON] , [INFO] (відповідач у справі), який фактично не проживає за вказаною адресою з 2002 року, про що підтвердив у своїх заявах, поданих суду 16 вересня 2025 року та 29 січня 2026 року, погодившись з обставинами, викладеними позивачкою у позові. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що [PERSON] є сином позивачки та [PERSON] . Дійсно, останній з 2000 років не проживав разом із батьками, не мав з ними спільного побуту та не вів спільного господарства. Він працював та працює будівельником, а тому їм відомо, що останній проживав у гуртожитках та на будмайданчиках. На підтвердження факту родинних відносин, як між сином та батьком, надано копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 13 червня 2019 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису № 24 від 03 лютого 1981 року (а.с. 27). Відповідно до ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до п.210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Частина 3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Тобто, [PERSON] не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не подав, а тому є таким, що не прийняв спадщину після смерті батька; -з 30 січня 2006 року син [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] , виданого 15 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 361 (а.с. 29). На підтвердження факту родинних між сином та батьком надано копію свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого 02 січня 1988 року на підставі актового запису № 4 Відділом ЗАГСу м.Татарбунари Одеської області (а.с.28). Спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Згідно з рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 25 березня 2011 року [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] , дітей подружжя не мало; рішення набрало законної сили 05 квітня 2011 року (а.с. 84). Власником будинку значиться [PERSON] (а.с. 37-43). За такого, позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка, як така, що була зареєстрована та фактично проживала разом із спадкодавцем на день його смерті за адресою: [ADDRESS] та не відмовилася від спадщини. Спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заводилась (а.с. 64-65). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Питання прийняття в експлуатацію нерухомого майна врегульовано діючим законодавством. Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1 розділу 3 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2013 N 95 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, відповідно до умов діючого законодавства в сфері будівництва (п. 9 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності») та вказаним вище порядком прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна до 05 серпня 1992 року не вимагається та органами, які уповноважені здійснювати прийняття в експлуатацію, не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті України 18 лютого 2002 року за № 157/64 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. За такого, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.10.2018 у справі №557/1209/16-ц. Судом встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Татарбунарської районної Ради народних депутатів № 161 від 29 червня 1987 року забудовнику [PERSON] видано Паспорт на забудову садиби у сільському населеному пункті Української РСР. Земельна ділянка під забудову виділена площею 0,06 га з присадибного фонду колгоспу ім. Татарбунарського повстання відповідно до постанови № 11 від 12 червня 1987 року (а.с. 32). У 1989 році районним архітектором Татарбунарського району виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30-33). 02 жовтня 1990 року Татарбунарським БТІ виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] , зі складовими: житловий будинок літ. «А»; огорожа -1; огорожа 2 (а.с. 34-36). Правовстановлюючі документи на зазначений будинок відсутні. За інформацією ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» вих. № 2173, згідно з архівними даними БТІ, станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] не зареєстроване. При проведенні поточної інвентаризації самочинного будівництва не виявлено (а.с. 75). 10 січня 2025 року на замовлення позивачки виготовлено новий технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , який позначений у технічному паспорті: будинок житловий літ. «А», загальною площею 107,3 кв.м, житловою площею 75,2 кв.м, площею основи забудови 144,1 кв.м; тамбур літ. «а», площею основи забудови 4,1 кв.м; літня кухня/гараж літ. «Б», площею основи забудови 58,8 кв.м; веранда літ. «б1», площею основи забудови 5,8 кв.м; навіс літ. «б2», площею основи забудови 7,6 кв.м.; погріб літ. «б3», площею основи забудови 37,3 кв.м; сарай літ. «В», площею основи забудови 38,9 кв.м; сарай літ. «Г», площею основи забудови 12,7 кв.м; душова/вбиральня літ. «Д», площею основи забудови 5,7 кв.м; альтанка літ. «Е», площею основи забудови 9,9 кв.м; воріт 1, площею основи забудови 11,1 кв.м; огорожі 2, площею основи забудови 48,9 кв.м; хвіртки 3, площею основи забудови 2,2 кв.м; воріт 4, площею основи забудови 7,4 кв.м; огорожі 5, площею основи забудови 36,7 кв.м (а.с. 11-17). Ринкова вартість житлового будинку з будівлями та спорудами станом на 25 березня 2025 року становить 326 442,65 грн, що підтверджено довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості (а.с. 18-19). Як вбачається з матеріалів справи, спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт, наявний в матеріалах справи, з якого встановлено, що роком побудови житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є 1987 рік, а тому спірне домоволодіння введенню в експлуатацію не передбачалося. Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Летінського С. №77729138 від 11 березня 2025 року, позивачці відмовлено у реєстрації права власності на спадковий житловий будинок у зв`язку з відсутністю Свідоцтва про право власності на збудований об`єкт (а.с. 24). Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З вищенаведеного випливає, що іншого шляху, окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачки немає та остання правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права. Оскільки позивачка довела наявність спадкового майна, підстави до його успадкування, неможливість реалізації спадкових прав у інший спосіб, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення. На прохання позивачки суд не стягує з відповідача судовий збір.

Outcome: approved