Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про розірвання спадкового договору. В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] належить на праві приватної власності двокімнатна квартира [ADDRESS] . Факт належності вищевказаної квартири підтверджується договором міни, посвідченим Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою від 03.10.1996 року за реєстровим № 2-2257, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.08.2018 року, згідно витягу № 132841397, номер запису про право власності 27294811 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою 27.01.2003 року № 2-122, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.08.2018 року, згідно витягу № 132838823, номер запису про право власності 27294482. 01.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М., зареєстрований в реєстрі за № 980. Відповідно до п.1 Спадкового договору, позивач передає після своєї смерті у власність відповідача належну позивачу на праві приватної власності квартиру. Згідно з п.6 Спадкового договору, за згодою сторін на набувача майна покладаються такі обов`язки: щомісячно, не пізніше 15 числа кожного місяця надавати відчужувачу грошову допомогу в розмірі 300 грн. 00 коп., виконувати необхідну допомогу з побутових питань, забезпечувати, згідно з рецептами лікарів, належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості; у разі смерті відчужувача, поховати на цвинтарі м.Нікополя. Однак, на протязі, майже, трьох календарних років відповідач не виконує свої зобов`язання за Спадковим договором, не допомагає позивачу у вирішенні побутових питань, не надає жодних грошових коштів, не забезпечує необхідною медичною допомогою. У свою чергу, позивач є особою похилого віку та має поганий стан здоров`я, зокрема, має наступні захворювання: стабільну стенокардію напруги ІІ ФК; дифузний та постінфарктний кардіосклероз; гіпертонічну хворобу ІІІ ст. Артеріальна гіпертензія 2 ст. ризик 4; СН С ХСН НА; трофічну виразку правої гомілки; остеоартроз колінного суглоба з обох сторін, ДОА НФС ІІ-ІІІ ст з порушенням опорної функції. Враховуючи наявний перелік хвороб, позивач потребує постійного догляду, а стан її здоров`я цілком та повністю залежить від постійного вживання великої кількості медикаментів. Водночас, будучи пенсіонером, позивач не спроможна самостійно забезпечувати себе фінансово та залежна від сторонньої допомоги, яку відповідач не надає вже досить тривалий час. Більш того, фактично, обов`язки відповідача, пов`язані із наданням позивачу допомоги з побутових питань, фінансового забезпечення, закупівлі медичних ліків, продуктів харчування та сплати комунальних послуг, виконує зовсім інша особа [PERSON] та на підтвердження даного факту долучають до матеріалів справи фіскальні чеки на купівлю медичних препаратів та ліків, продуктів харчування, а також банківські виписки з картки [PERSON] , з яких вбачається придбання/купівля останньою медикаментів, продуктів харчування та побуту. Також, слід зауважити, що, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та постійним руйнуванням ворогом міста Нікополь, позивач була вимушена виїхати зі свого постійного місця проживання задля збереження власного життя. Через вказане вище, протягом тривалого часу і до тепер позивач проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується, у тому числі, довідкою від 01.03.2024 року № 1239-5003143568 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Вказана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] , яка надала квартиру позивачу у безоплатне користування. Тобто, фактично [PERSON] забезпечила позивача житлом, за яке також допомагає позивачу сплачувати житлово-комунальні послуги, що знов ж таки підтверджується наданими банківськими виписками по рахунку [PERSON] . З-поміж викладеного, зазначили, що відповідач не підтримує жодного зв`язку з позивачем, не намагається брати участь у вирішенні існуючих проблем позивача, мотивуючи це тим, що виїхала та проживає закордоном України. При останньому спілкуванні відповідач повідомила, що немає змоги допомагати позивачу та виконувати умови укладеного Спадкового договору, але добровільно розірвати Спадковий договір не може. Таким чином, позивач змушена розраховувати виключно на себе та допомогу сторонніх осіб, якими наразі є [PERSON] , у розрізі вирішення питань, пов`язаних з забезпеченням себе, згідно з рецептами лікарів, належними лікувальними засобами, сплатою комунальних платежів по квартирі, придбанням їжі та необхідних товарів побуту. Невиконання відповідачем своїх обов`язків, покладених на нього Спадковим договором, ставить позивача у скрутне матеріальне та фізичне становище. Зважаючи на похилий вік та стан здоров`я, позивачу важко самостійно піклуватись про себе, а невелика пенсія не дозволяє сплачувати повністю комунальні платежі та в повній мірі придбавати всі необхідні лікарські засоби та продукти харчування. Таким чином, враховуючи вищевикладене, представник позивача змушена звернутись до суду та просить ухвалити рішення, яким розірвати спадковий договір, укладений 01.08.2018 року між [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] ) з однієї сторони, та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [NUMBER] ) з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М., зареєстрований в реєстрі за № 980. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судове засідання не прибула, від її представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає (а.с.62-63). Відповідачка про розгляд справи була повідомлена належним чином, в судове засідання не прибула, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористалась, при цьому, на адресу суду 31 жовтня 2025 року від неї надійшла заява про визнання позову та проведення судового засідання за її відсутності, оскільки прибути в призначене судове засідання вона не має можливості. Суд, при розгляді даної справи, враховує той факт, що позивачка та її представник в поданій позовній заяві зазначали про те, що відповідачка на даний час мешкає за межами країни та самоусунулась від виконання своїх обов`язків, а подана відповідачкою заява про визнання позову була доставлена на адресу суду засобами зв`язку «Укрпошта», що фактично ставить під сумнів направлення вищевказаної заяви безпосередньо відповідачем. Тому, з урахуванням тієї обставини, що поштова кореспонденція про виклик відповідача в судове засідання була повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд приходить до висновку про ухвалення по даній справі заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст.ст.15,16 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , про що свідчить договір міни, посвідчений Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою від 03.10.1996 року за реєстровим № 2-2257 та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.08.2018 року, згідно витягу № 132841397, номер запису про право власності 27294811 та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою 27.01.2003 року № 2-122, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.08.2018 року, згідно витягу № 132838823, номер запису про право власності 27294482 (а.с.14-21). 01.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковим І.М., зареєстрований в реєстрі за № 980. Відповідно до п.1 Спадкового договору, позивач передає після свої смерті у власність відповідача належну позивачу на праві приватної власності квартиру. Згідно п.6 Спадкового договору, за згодою сторін на набувача майна покладаються такі обов`язки: щомісячно, не пізніше 15 числа кожного місяця надавати відчужувачу грошову допомогу в розмірі 300 грн. 00 коп., виконувати необхідну допомогу з побутових питань, забезпечувати згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; у разі смерті відчужувача, поховати на цвинтарі м.Нікополя (а.с.22-23). Так, позивачка та її представник, як на підставу звернення до суду з даним позовом, вказують, що відповідачка з моменту укладення Спадкового договору повністю самоусунулась від його виконання та будь-які відносини з позивачем на підтримує. Відповідно до ст.1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Враховуючи зазначене, спадковий договір є двостороннім правочином, за концепцією якого набувач зобов`язаний вчинити певні дії за вказівкою відчужувача, взамін чого до нього переходить право власності на майно. Тому коло обов`язків набувача має визначатися вже виходячи не з одностороннього волевиявлення відчужувача, а зі спільної згоди сторін, враховуючи договірний характер правовідносин. За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України)». У Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати». У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.09.2020 року в справі № 209/3295/18 (провадження № 61-1089св20) вказано, що, згідно із частиною першою статті 1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Статтею 651 ЦК України визначено, що істотним є таке порушення стороною договору, коли, внаслідок завданої цим шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті 614 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним розпоряджень позивача, зазначених у спадковому договорі. Суд, також, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. З урахуванням характеру невиконання відповідачем обов`язків за вказаним спадковим договором, яке є систематичним, а наявність укладеного договору позбавляє позивача, за рахунок приналежного їй майна, реалізувати свої права на укладення іншого спадкового договору, суд вважає за необхідне розірвати спадковий договір з підстав невиконання його умов відповідачем, який є за вказаним договором набувачем, а саме зобов`язань щодо догляду за відчужувачем та виконання розпоряджень, передбачених спадковим договором. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved