Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Представник заявниці адвокат Писко С.І. 20 лютого 2026 року звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису на строк шість місяців, яким заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближатись на відстань менше 200 м до місця проживання постраждалої особи; контактувати та вести телефонні переговори з постраждалою особою. Заяву мотивує тим, що [PERSON] тривалий час потерпає від домашнього насильства з боку колишнього чоловіка [PERSON] , який вчиняє неодноразові дії психологічного характеру, під час чого ображає її нецензурними словами, залякує та погрожує фізичною розправою, при цьому завдає шкоду їх психологічному здоров`ю. [PERSON] раніше неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства за ст. 173-2 КУпАП щодо заявниці, із якою він спільно проживає в одній квартирі. Відповідно до витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань убачається, що 21 січня 2026 року та 04 лютого 2026 року внесено відомості щодо вчинення [PERSON] відносно [PERSON] домашнього насильства (стаття 126-1 КК України). Вищевказане свідчить про систематичність вчинення [PERSON] дій щодо насильства відносно заявниці. Зважаючи на це заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства [PERSON] щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, і тому вимушена звернутися до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2026 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку окремого провадження, та призначено судовий розгляд (а.с.18). Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи заявниця в судове засідання не з`явилася. Представник заявниці адвокат Писко С.І. в судовому засіданні заяву підтримала, просила справу слухати без участі сторін, дала пояснення, аналогічні викладеним в заяві. Додатково пояснила, що 17.02.2026 року [PERSON] в черговий раз змушена була звернутися по допомогу до поліції відносно неправомірних дій [PERSON] відносно неї. Заінтересована особа [PERSON] , повідомлений про час та місце розгляду справи згідно з приписами ч. 11 ст. 128 ЦПК України (через оголошення на офіційному веб-сайті суду), в судове засідання не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подав, згідно ч.1 ст. 350-5 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Вислухавши пояснення представника заявниці, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10 вересня 2025 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6). Квартира за адресою: [ADDRESS] ; належить на праві спільної приватної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (а.с.14). Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21.10.2025 року у справі № 452/3446/25 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. З даної постанови вбачається, що 10 серпня 2025 року близько 16 год. 00 хв. [PERSON] , перебуваючи у приміщенні квартири [ADDRESS] , вчинив дії, які пов`язані з насильством в сім`ї, а саме, вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON] , під час якої ображав її нецензурними словами та усно погрожував їй фізичною розправою, внаслідок чого завдав шкоду психічному здоров`ю потерпілої та у зв`язку з чим остання вимушена була звернутися за допомогою до правоохоронного органу. Також, 17 серпня 2025 року близько 22 год. 00 хв. [PERSON] , перебуваючи у приміщенні квартири [ADDRESS] , вчинив дії, які пов`язані з насильством в сім`ї, а саме, вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON] , під час якої кричав не неї та ображав її нецензурними словами, внаслідок чого завдав шкоду психічному здоров`ю потерпілої та у зв`язку з чим остання вимушена була звернутися за допомогою до правоохоронного органу (а.с.7-8). Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21.11.2025 року у справі № 452/4402/25 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП. Як вбачається з даної постанови 12 листопада 2025 року близько 08 год. 50 хв. [PERSON] , перебуваючи у приміщенні квартири [ADDRESS] , вчинив дії, які пов`язані з насильством в сім`ї, а саме, вчинив сварку зі своєю колишньою дружиною [PERSON] , під час якої кричав на неї, ображав її нецензурними словами та штовхав, внаслідок чого завдав шкоду психічному здоров`ю потерпілої та у зв`язку з чим остання вимушена була звернутися за допомогою до правоохоронного органу. З Витягу з ЄРДР за № 12026141290000027 від 21.01.2026 року вбачається, що 18.01.2026 року до Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області надійшла письмова заява [PERSON] , яка просить прийняти міри до колишнього чоловіка [PERSON] , який 18.01.2026 року приблизно о 08:00 год. вчинив щодо неї домашнє насильство, яке проявлялося в словесних образах та який неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (а.с.12). З Витягу з ЄРДР за № 12026141290000044 від 04.02.2026 року вбачається, що 03.02.2026 року до Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області надійшла письмова заява [PERSON] , яка просить прийняти міри до колишнього чоловіка [PERSON] , який 03.02.2026 року приблизно о 12:00 год. вчинив конфлікт з заявницею, в ході якого ображав її нецензурними словами та наносив тілесні ушкодження (а.с.13). 17 лютого 2026 року [PERSON] звернулася до Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області з повідомленням, що [PERSON] все трощить у житлі, агресивний, заявниця перебуває у сусідів (а.с.21). Україна декларує нульову толерантність до домашнього насильства визнаючи його суспільну небезпечність. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21.11. 2018 року у справі № 756/2072/18, від 09.12.2019 року у справі № 756/11732/18 . Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №161/16344/20). Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89,від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню». Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи інаякі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується навсебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом про запобігання домашньому насильству або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців (згідно із частинами першою та другою статті 350-6 ЦПК України). Згідно правового висновку, зробленого Верховним Судом у справі № 756/3859/19 від 05 вересня 2019 року, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Таким чином, видача обмежувального припису не ставиться в залежність від набрання постановою у справі про адміністративне правопорушення законної сили, оскільки захисна і превентивна функція такого припису покликані убезпечити потерпілу особу від можливого повторного вчинення щодо неї протиправних дій до часу прийняття відповідних остаточних рішень, зокрема і в адміністративних провадженнях. Дослідивши надані сторонами докази суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів, - не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці. Суд приймає до уваги систематичність протиправних діянь [PERSON] , що за своїм характером є умисними, у вигляді домашнього насильства відносно [PERSON] , характер стосунків, які склалися між особами, уразливість заявниці від діянь кривдника, ступінь негативного впливу цих протиправних діянь з на фізичне та психологічне здоров`я заявниці. [PERSON] як особа, яка постраждала від психологічного домашнього насильства та потребує захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих до нього заходів впливу, повторюваність вчинення ним протиправних дій щодо заявниці, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного насильства. Враховуючи усі надані заявницею докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд визначає пріоритетним право [PERSON] на дієвий, ефективний та невідкладний захист у виниклих випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства, та, оцінивши існуючі ризики, враховуючи принцип пропорційності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису строком на шість місяців відносно заінтересованої особи [PERSON] , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. У свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи, що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Отже, тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19. При цьому суд зазначає, що заборона перебування в місці спільного проживання в даному випадку є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Відповідно до п. 10) ч. 1ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду. Згідно із ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: approved