Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Договір № 03/04/2019/С101/24-302 про відступлення права вимоги за інвестиційним договором № 11/09/2017/С101-32 від 11.09.2017 року, укладеним 03.04.2019 року; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 18.01.2023 року; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В.; визнати за позивачем [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що 24.01.2017 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та позивачем було укладено інвестиційний договір № 24/01/2017/С101-3, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку по [ADDRESS] , житлову квартиру [ADDRESS] , кількість кімнат 1, загальна площа 49,48 кв.м. Відповідно до Довідки № 260117-6 від 26.01.2017 року позивач за інвестиційним договором сплатив інвестиційний платіж 881 709,72 грн., що відповідає 100% вартості об`єкта. 11.09.2017 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та позивачем було укладено договір про розірвання інвестиційного договору № 24/01/2017/С101-3. 11.09.2017 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та позивачем було укладено інвестиційний договір № 11/09/2017/С101-32, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку по [ADDRESS] , внаслідок здійснення якої інвестор має право отримати у власність об`єкт - житлову квартиру [ADDRESS] , загальна площа 49,48 кв.м., житлова площа 18,65 кв.м. Відповідно до п. 4.1 Договору позивачем було також сплачено 51 857,65 грн. Тобто позивачем було сплачено за Договором 933 567,37 грн. Син позивача [PERSON] запропонував позивачу укласти Договір про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором № 11/09/2017/С101-32 від 11.09.2017 року, мотивуючи тим, що такий договір в майбутньому звільнить його від додаткових витрат щодо вступу у спадщину, та син пообіцяв позивачу, що батьки будуть проживати в цій квартирі довічно, а він не буде цьому перешкоджати. 03.04.2019 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», позивачем та [PERSON] було укладено Договір № № 03/04/2019/С101/24-302 про відступлення права вимоги за інвестиційним договором № 11/09/2017/С101-32 від 11.09.2017 року, за умовами якого квартира за адресою: [ADDRESS] , яка оплачена позивачем, була передана його сину відповідачу [PERSON] 18.01.2023 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В., реєстровий номер № 121, та [PERSON] написав заяву про те, що він дає згоду на реєстрацію постійного місця проживання в квартирі позивачу [PERSON] та [PERSON] , однак 18.03.2024 року оформив на ім`я позивача договір оренди спірної квартири на 3 роки, на що позивач змушений був погодитись, оскільки це є його єдиним місцем проживання. Відповідач [PERSON] навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, чим позбавив позивача права власності на квартиру. Оспорюваний Договір укладений з порушенням відповідачем принципів добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, на вкрай невигідних для позивачах умовах. На даний час проживання позивача в спірній квартирі є вільним волевиявленням сина позивача [PERSON] , і ніяких гарантів щодо подальшого проживання у переданій позивачу квартирі, яка є єдиним житлом позивача, немає, що свідчить про вкрай невигідні для позивача умови оспорюваного договору, що є підставою для визнання останнього недійсним у порядку у порядку статті 230 ЦК України. 13.01.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, про визнання договору відступлення права вимоги до інвестиційного договору недійсним, скасування приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності на майно. 13.01.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 29.04.2025 року підготовче засідання у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. 04.02.2026 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва справу прийнято до провадження суддею Галаганом В.І. та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. Позивач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Відповідачі та їх уповноважені представники в підготовче та судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву не скористались. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. в підготовче та судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подачі письмових пояснень не скористалась. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 24.01.2017 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та [PERSON] було укладено інвестиційний договір № 24/01/2017/С101-3, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку по [ADDRESS] , житлова квартира [ADDRESS] , загальна площа 48,06 кв.м. (а.с. 16-19) Відповідно до Довідки № 260117-6 від 26.01.2017 року [PERSON] за інвестиційним договором № 24/01/2017/С101-3 від 24.01.2017 року сплатив інвестиційний платіж 881 709,72 грн., що відповідає 100% вартості об`єкта. (а.с. 20) 11.09.2017 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та [PERSON] було укладено договір про розірвання інвестиційного договору № 24/01/2017/С101-3 від 24.01.2017 року. (а.с. 21) 11.09.2017 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та [PERSON] було укладено інвестиційний договір № 11/09/2017/С101-32, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку по [ADDRESS] , внаслідок здійснення якої інвестор має право отримати у власність об`єкт - житлову квартиру [ADDRESS] , загальна площа 49,48 кв.м., житлова площа 18,65 кв.м. (а.с. 22-24) Відповідно до п. 4.1 Договору позивачем [PERSON] було також сплачено 51 857,65 грн., що підтверджено квитанцією від 11.09.2017 року. Тобто позивачем [PERSON] було сплачено за Договором 933 567,37 грн. (а.с. 26) 03.04.2019 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 03/04/2019/С101/24-302 про відступлення права вимоги за інвестиційним договором № 11/09/2017/С101-302 від 11.09.2017 року, за умовами якого право вимоги за Інвестиційними договором на квартиру за адресою: [ADDRESS] , була передана [PERSON] (а.с. 27-28) Згідно заяви, посвідченої 22.09.2022 року, [PERSON] засвідчив, що надає своєму батькові [PERSON] та матері [PERSON] право власності та оформлення реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири за адресою: [ADDRESS] , з розмірами частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для подальшого по життєвого володіння та проживання (а.с. 29-32) 26.10.2019 року [PERSON] складено розписку [PERSON] про те, що згідно Договору № 03/04/2019/С101/24-302 від 03.04.2019 року на будівництво 1 кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] отримав від [PERSON] для оплати вказаної квартири суму 20 тис. доларів США. Після завершення будівництва квартира буде оформлена на [PERSON] , за умови юридичного оформлення по життєвого проживання у квартирі [PERSON] (а.с. 33, 34) 18.01.2023 року між ПАТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В., реєстровий номер № 121, та право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , що також підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 42-46, 48) 18.01.2023 [PERSON] складено нотаріально посвідчену заяву про те, що він дає згоду на реєстрацію постійного місця проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47) 18.03.2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] , строком на 3 роки, орендна плата складає виключно нараховані комунальні витрати за користування даною квартирою. (а.с. 49-50) Крім того, позивачем [PERSON] долучено до матеріалів справи його медичну документацію. (а.с. 35-37) Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину,яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Відповідно до положення ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За положенням ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення має природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вада\-ми волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сфор\-мувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною пра\-вочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Об\-ман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторо\-ни ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину (ст. 230 ЦК). Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природа правочину, права та обов`язки сторін, такі власти\-вості речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням (ст.229 ЦК), так і обставин, що зна\-ходяться за межами правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідом\-лення нею про будь-які обставини, яких насправді нема (повідомлення недосто\-вірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів на право власності на продавану річ, на право вчинення такого правочину), так і у виг\-ляді свідомого замовчування обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введен\-ня в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним нема. Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16 зазначив, що за змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (постанова від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодав\-ства ( ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які право\-мірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Разом з тим, суд не убачає правових підстав для визнання спірних Договорів недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та визнання за позивачем права власності на квартиру, - оскільки Договори вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази, оцінка яким надана під час ухвалення даного рішення суду. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання Договору про відступлення права вимоги, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачами обману під час укладення спірного Договору про відступлення права вимоги, та позивачем не доведено факту неправильного сприйняття ним фактичних обставин щодо умов укладення спірного Договору, тобто помилки щодо умов Договору, ураховуючи твердження позивача про виконання зобов`язання відповідача [PERSON] щодо вільного, безперешкодного проживання позивача у спірній квартирі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний фонд «Збалансовані інвестиції», від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта Плюс», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, про визнання договору відступлення права вимоги до інвестиційного договору недійсним, скасування приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності на майно, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до ч. 9 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року, підлягають скасуванню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed