Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Представник позивача звернулась в суд з позовом, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 980592966, укладеним між [PERSON] та ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» 05.05.2019 року, у розмірі 14345 грн, що складається з 5000 грн заборгованості по тілу кредиту, 9345 грн заборгованості по відсоткам. Мотивувала позовні вимоги тим, що [PERSON] 05.05.2019 року звернувся до ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та уклав кредитний договір № 980592966, отримавши грошові кошти на споживчі потреби. Вказала, що [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у загальному розмірі 14345 грн. Зазначила, що 28.11.2018 року між ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого останнє набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 980592966 від 05.05.2019 року. 03.01.2019 року між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20190103, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 980592966 від 05.05.2019 року. Враховуючи наведене, просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 18.12.2025 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції. 24.12.2025 року відповідачем подано заяву з проханням видати для ознайомлення матеріали справи. 06.01.2025 року відповідачем подано заяву про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу. 07.01.2025 року відповідачем подано клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог статті 178 ЦПК України, без поважних причин. В матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно мотивів позовної заяви та долученого до матеріалів справи договору № 980592966 від 05.05.2019 року вбачається, що ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» зобов`язується надати [PERSON] кредит на споживчі потреби у розмірі 5000 грн строком на 30 днів, зі сплатою 1,70% від суми кредиту. У пункті 4.4 згаданого вище договору зазначено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та ЗУ «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Аналізуючи положення кредитного договору слід дійти висновку, що договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Водночас, як вбачається зі змісту кредитного договору № 980592966 від 05.05.2019 року та графіку розрахунків, у таких відсутній електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідача [PERSON] . З огляду на вказане, твердження представника позивача про укладення між ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] кредитного договору № 980592966 від 05.05.2019 року не доведена належними та допустимими доказами, у зв`язку з тим, що в наданих письмових доказах відсутній електронний підпис одноразовим ідентифікатором [PERSON] . За відсутності електронного підпису відповідача у кредитному договорі № 980592966 від 05.05.2019 року та графіку розрахунків, суд позбавлений можливості встановити той факт, що сторони погодили істотні умови договору та дійшли згоди про укладення такого. Крім цього, до матеріалів позовної заяви не долучено доказів на підтвердження надання первісним кредитором ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» відповідачу [PERSON] грошових коштів в сумі 5000 грн відповідно до умов кредитного договору № 980592966 від 05.05.2019 року. У Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі № 161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Окрім наведеного, представник позивача у позовній заяві покликається на те, що ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №20190103, укладеного 03.01.2019 року з ТзОВ «Таліон Плюс», останнє з яких в свою чергу набуло право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28.11.2018 року з ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Водночас, договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року надано не в повному обсязі, а саме перший аркуш такого завершується п. 2.2, зворотна сторона якого розпочинається з п. 11.7. У п. 2.1 договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТзОВ «Таліон Плюс» погодили, що згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. При цьому, жодних доказів на підтвердження укладення між ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» реєстру права вимоги до матеріалів цивільної справи не долучено, як і не надано доказів сплати останнім на користь первісного кредитора грошових коштів за відступлення права вимоги. Крім цього, договір факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року надано не в повному обсязі, а саме аркуш № 3 закінчується пунктом 5.1.3, зворотна сторона якого розпочинається з п. 11.9, що не дає суду можливості дослідити всі умови такого. У п. 2.1 ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» погодили, що згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору право вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти і передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Слід також вказати, що реєстр прав вимог до матеріалів позовної заяви не долучено, а витяг з реєстру прав вимоги № 8 від 28.05.2020 року до договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 року не може вважатись належним та допустим доказом на підтвердження переходу від ТзОВ «Таліон Плюс» до ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до відповідача за кредитним договором № 980592966 від 05.05.2019 року з огляду на те, що такий не містить підпису та відбитку печатки ТзОВ «Таліон Плюс» та його зміст може бути змінено в односторонньому порядку і викладено в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Крім цього, позивачем не надано доказів на підтвердження сплати ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ТзОВ «Таліон Плюс» грошових коштів за відступлення права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Верховний Суд у постанові від 03.11.2021 року у справі № 301/2368/14-и зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтверджений обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також покликався Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 року в справі № 2-879/11 (провадження 61-10005св21) з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимога до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. Аналізуючи вищезазначені докази, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження сплати ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» грошових коштів ТзОВ «Таліон Плюс», а останнім на користь первісного кредитора за передачу прав грошової вимоги, не надано. Крім цього, як відзначив Верховний Суд у постанові від 17.01.2020 року в справі № 916/2286/16, відсутність доказів на підтвердження повної оплати за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволені заяви про стягнення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Враховуючи вищевикладене, відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Як вбачається із поданих представником позивача документів, право вимоги первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до правонаступника ТзОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 року, а право вимоги ТзОВ «Таліон Плюс» перейшло до правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 03.01.2019 року, тобто задовго до укладення кредитного договору № 980592966 від 05.05.2019 року. Отже, за Договорами факторингу, які долучені до матеріалів справи, було здійснено передачу права невизначених вимог, поскільки на момент їх укладення у ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не тільки було відсутнє право вимоги до відповідача, а на момент укладення договорів факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем. За договорами факторингу право вимоги є похідним від кредитного договору, тому договори факторингу не можуть бути укладеними раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Таким чином, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від [PERSON] сплати заборгованості за кредитним договором № 980592966, укладеним 05.05.2019 року між ним та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога». У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (Постанова Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 914/868/17). Окрім того, на підтвердження позовних вимог представником позивача долучено розрахунок заборгованості, який складено представником ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Однак, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Водночас, долучени розрахунок заборгованості, який досліджено судом, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Вказаний розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає представник позивача. Враховуючи викладене вище, представником позивача не надано первинних документів щодо заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для її стягнення з [PERSON] . Отож, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому у задоволенні таких слід відмовити. За ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачу судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed