Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

31 грудня 2025 року прокурор засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 03 березня 2020 року № 17-998/16-20-СГ; витребувати у відповідачки в комунальну власність Локницької територіальної громади земельну ділянку площею 0,1162 га, скасувати державну реєстрацію права приватної власності відповідачки на цю земельну ділянку, стягнути судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачці наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 03 березня 2020 року № 17-998/16-20-СГ передано у власність земельну ділянку водного фонду площею 0,1162 га для індивідуального садівництва, що розташована в межах прибережної захисної смуги озера Омит. Такі землі в силу закону не можуть передаватися у приватну власність. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, приватний власник на цих територіях виключається. Оскільки вимогу прокурора усунути допущені порушення Локницька сільська рада не виконала, державну реєстрацію [PERSON] на цю земельну ділянку не скасувала, земельну ділянку не витребувала, відтак з цим позовом в інтересах держави звернувся прокурор. В судовому засіданні прокурор пред`явлений позов підтримав. Представник Відповідача-1 адвокат Сулковський Б.П. пред`явлений позов не визнав, з підстав викладених у відзиві. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Полюхович Р.М. проти задоволення позову заперечували. У письмовому відзиві ГУ Держгеокадастру у Рівненській області у задоволенні позову просить відмовити з огляду на те, що у прокурора відсутні повноваження звертатися до суду з таким позовом, спірна земельна ділянка розташована не в прибережній захисній смузі озера Омит, а поруч із земельною ділянкою природно-заповідного призначення, яка з 26 березня 2024 року на праві власності зареєстрована за Рівненською ОДА, а тому твердження прокурора про накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну 100 метрову смугу озера є безпідставними. Вважає, що ГУ Держгеокадастру не повинно відповідати за цим позовом, оскільки є неналежним відповідачем, оскільки за усталеною судовою практикою для витребування майна непотрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади, які вже вичерпали свою дію, позовна вимога прокурора про визнання незаконним та скасування наказу відповідача-1 не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права. Вказує, що в наданій позивачем технічній документації переліку обмежень відсутні будь-які обмеження на спірну земельну ділянку, а тому у ГУ Держгеокадастру не було підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідачці [PERSON] . Зазначає, що у доданих до позовної заяви документах відсутні вимірювання відстані від урізу води до спірної земельної ділянки, а згідно Технічної документації, розробленої Рівненським філіалом «Укрземпроект» 1981 року, середня ширина прибережної смуги для озера Омит становить 50 метрів. У відповіді на відзив прокурор з покликанням на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України, рішення Конституційного Суду України у справі № 1-1/99 від 08 квітня 1999 року зазначає, що прокурор вправі самостійно визначати і обґрунтовувати у позовній заяві у чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту та відповідно звертатися з таким позовом до суду. Вказує, що відповідачем-1 не надано доказів того, що спірна земельна ділянка межує із землями природно-заповідного призначення. Вважає наказ відповідача-1, яким затверджено проект землеустрою та передачу спірної земельної ділянки для відповідачки [PERSON] незаконним, а тому відповідач-1 повинен відповідати за позовом. Своїм наказом відповідач-1 фактично змінив цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для індивідуального садівництва, чого не вправі був робити. Зазначає, що відповідно до ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів, а тому покликання відповідача-1 на норми Технічної документації 1981 року не є релевантним. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову, через свого представника адвоката Полюховича Р.М. подала відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що оскільки наказом ГУ Держгеокадастру № 17-578/16-17-СГ від 21 лютого 2017 року для [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, це свідчить про законність його дій. [PERSON] набула права власності на спірну земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації згідно ст. 118 ЗК України, а не в порядку ст. 123 ЗК України, як про це вказує прокурор. [PERSON] є добросовісним набувачем, адже вона не знала і не повинна була знати, що спірна земельна ділянка була передана для неї уповноваженим органом у приватну власність із порушенням закону. Як і відповідач-1 вказує, що спірна земельна ділянка межує із землями природно-заповідного призначення, а тому не відноситься до земель водного фонду. Протокол огляду із схемою розміщення земельних ділянок, яким у тому числі зафіксовано розміщення спірної земельної ділянки, які надані прокурором до позову є неналежні та недопустимі, оскільки отримані в межах кримінального провадження, в якому судом не ухвалено вироку. Не погоджується з відомостями Регіонального офісу водних ресурсів від 01 лютого 2024 року № 94/07-07 про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в прибережній смузі озера Омит. Зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права або інтересу вимогою про скасування наказу відповідача-1, оскільки такий наказ вичерпав свою дію в момент його реалізації. У відповіді на відзив відповідачки-2 [PERSON] прокурор спростовує твердження [PERSON] про добросовісність набуття спірної земельної ділянки у власність, з покликанням на очевидність порушень норм законодавства. Вказує, що [PERSON] знала, або проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону. Заперечує, з посиланням на відомості з Реєстру речових правна нерухоме майно межування спірної земельної ділянки із землями природно-заповідного призначення. Як протокол огляду так і схема розміщення земельних ділянок здобуті в межах розслідування кримінального провадження, складені повноважними суб`єктами, а тому можуть бути використані як докази в цивільній справі. Погоджується з відповідачем-2, що відомості Регіонального офісу водних ресурсів від 01 лютого 2024 року № 94/07-07 не є належним доказом. Прокурором обрано ефективний спосіб захисту порушеного права. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області № 998 від 03 березня 2020 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1162 га (кадастровий номер 5622284800:05:000:0249 для індивідуального садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Омитської сільської ради Зарічненського району Рівненської області (а.с.14). З витягу з Державного земельного кадастру від 10 лютого 2020 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2024 року, земельна ділянка кадастровий номер 5622284800:05:000:0249 зареєстрована за відповідачкою [PERSON] (а.с.38, 48). 02 лютого 2024 року прокурором було внесено відомості в ЄРДР за № 42024185550000006 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом внесення неправдивих відомостей до проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передання їх у власність, а саме щодо відсутності на земельних ділянках прибережної захисної смуги (а.с.41). В ході досудового розслідування було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5622284800:05:000:0249, розташована у прибережній захисній смузі водного об`єкта. Указане стверджується дослідженими в ході судового розгляду схемою розміщення земельних ділянок, відомості про які внесено в ДЗК в межах охоронної зони вздовж водного об`єкту Рівненська область, Вараський район, Локницька територіальна громада, листом ФОП [PERSON] від 24 грудня 2025 року № 2401-12/25, згідно якого спірна земельна ділянка розміщена в 100 метровій зоні від урізу води (а.с. 50-51). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать у т. ч. землі водного фонду. Згідно із ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України до земельного водного фонду належать земельні ділянки, в тому числі зайняті прибережними захисними смугами. Згідно із ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України встановлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Виходячи із вищевикладених норм законодавства та аналізуючи положення ст. 122 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду на території Вараського (Зарічненського) району у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, була Зарічненська районна державна адміністрація. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно норм ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що для ведення садівництва передаються у власність громадян виключно землі сільськогосподарського призначення, а не землі водного фонду, як у даному випадку. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-2, п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, п. 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року п. 96 у справі № 487/10132/14-ц, п. 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц). В силу ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 Водного кодексу України стометрової прибережної захисної смуги озера Омит. До земель водного фонду України, серед інших категорій, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм (п. б) ч. 1 ст. 58 ЗК України, абз. 3 ч. 1 ст. 4 ВК України). Відповідно до ст. 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, визначених цим Кодексом. Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність громадян, унормовано ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України та не розповсюджується на передачу у приватну власність земельних ділянок прибережних захисних смуг. Таким чином надання відповідачці у приватну власність земельної ділянки, яка знаходиться у прибережній захисній смузі озера Омит, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а в силу ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Втручання держави у право власності [PERSON] є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Повернення на користь держави спірної земельної ділянки із кадастровим номером 5622284800:05:000:0249, яка на даний час належить на праві власності [PERSON] , відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм статті 152 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Водного кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Зайняття [PERSON] земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, а тому спірна земельна ділянка із кадастровим номером 5622284800:05:000:0249 яка на даний час належить на праві власності [PERSON] , має бути повернута Локницькій сільській раді, як законному розпоряднику земель даної категорії. Стосовно покликання відповідачки [PERSON] на добросовісність набуття права власності на спірну земельну ділянку, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 4 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В ході судового розгляду було встановлено, що відповідачка [PERSON] набула спірну земельну ділянку у власність безоплатно, що жодним чином не перешкоджає суду повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність Локницької територіальної громади. Щодо відсутності добросовісності відповідачки суд виходить з того, що подавши 22 жовтня 2019 року письмову заяву про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (сільськогосподарські угіддя пасовища) на території Омитської сільської ради (а.с.18), та отримавши земельну ділянку південна частина якої контактує з водяним дзеркалом озера Омит, [PERSON] повинна була усвідомлювати різницю між водним дзеркалом і пасовищем, тобто усвідомлювати незаконність отримання у свою власність земельної ділянки водного фонду. В судовому засіданні [PERSON] вважала, що замість спірної земельної ділянки, яку вона отримала безоплатно, вона має право на грошову компенсацію, розмір якої не повідомила. На переконання суду [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 14 березня 2017 року № 17-578/16-17-СГ суд уважає, що у задоволенні позову у цій частині потрібно відмовити, з огляду на те що цей наказ вичерпав свою дію шляхом його виконання (передача та державна реєстрація спірної земельної ділянки за відповідачкою [PERSON] ), а тому його оспорювання не призведе до захисту інтересів держави у визнанні цього наказу незаконним та його скасуванні. Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 також було акцентовано, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України унормовано, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. З урахування встановлених обставин позов слід задовольнити частко, а саме в частині позовних вимог до відповідачки [PERSON] . Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 10 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив: «Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент». Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі. Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7267,20 грн (а.с.51) слід покласти на відповідачку за правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial