Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

26.12.2024 року позивачі звернулись до суду із вказаною позовною заявою, в якій просили визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку, [PERSON] право власності на 1/3 частку, за [PERSON] право власності на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , та припинити право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] . Судові витрати зі сплати судового збору стягнути з Виконавчого комітета Луцької міської ради на користь [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в рівних частинах. Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що згідно свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Луцької міської ради на підставі розпорядження відділу по приватизації житлового фонду Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області від 25.12.1998 року № 339-р квартира [ADDRESS] , була приватизована на праві спільної сумісної власності між: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно договору дарування від 07.09.1999 року, посвідченого нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Троц Ю.Б. (реєстраційний № 4-1214) Васильєва Н.Г. (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдарований) свою частку, внаслідок чого частка останнього збільшилася до 2/6 часток квартири [ADDRESS] . Договором конкретного користування від 22.02.2000 року, посвідченого нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори Горбатюк Т.П. (реєстраційний № 3-417) між співвласниками були визначені ідеальні частки кожного та встановлений порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] , а саме: -в користування [PERSON] відійшли: коридор 3-8 пл. 1,6 кв.м.; кладова 3-9 пл. 1,2 кв.м.; кухня 3-10 пл. 5,8 кв.м.; кімната 3-11 пл. 10,6 кв.м., що становить 2/6 частини квартири; -в користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] інші приміщення, а саме: коридор 3-1 пл. 10,4 кв.м.; кладова 3-2 пл. 2,3 кв.м.;, коридор 3-3 пл.4,2 кв.м.; кухня 3-4 пл. 6,3 кв.м.; кімната 3-5 пл. 11,2 кв.м.; кімната 3-6, пл. 10,2 кв.м.; кімната 3-7 пл. 7,8 кв.м., що становить 4/6 частини квартири. Після укладення даного договору, спільна сумісна власність на квартиру [ADDRESS] , перетворилася на спільну часткову власність. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Дунаєвою Ю.О. (реєстраційний № 646) Васильєв Є.Є. відчужив 2/6 квартири [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, житловою площею 10,6 кв.м.; коридора, площею 1,6 кв.м.; кладової, площею 1,2 кв.м.; кухні, площею 5,8 кв.м., [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Дунаєвою Ю.О. (реєстраційний № 834) Кварцяний О.О. відчужив 2/6 квартири [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, житловою площею 10,6 кв.м.; коридора, площею 1,6 кв.м.; комори, площею 1,2 кв.м.; кухні, площею 5,8 кв.м., [PERSON] . Рішенням Луцької міської ради № 481 від 28.09.2000 року 2/6 квартири [ADDRESS] , що складається з приміщень кімнати, житловою площею 10,6 кв.м.; коридора, площею 1,6 кв.м.; кладової, площею 1,2 кв.м.; кухні, площею 5,8 кв.м., присвоєно адресу квартира [ADDRESS] . Згідно Довідки характеристики № 18198 від 23.03.2001 року, виданої Комунальним підприємством Волинське БТІ [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , як окремий об`єкт житлової нерухомості у будинку [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушиком В.С. (реєстраційний № 2272), [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] , як окремий об`єкт права власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Сушиком В.С. (реєстраційний № 1723), [PERSON] та [PERSON] відчужили квартиру [ADDRESS] , [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. (реєстраційний № 1973), [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] , яка натепер і є її власником. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 436-9 від 15.07.2011 року, дозволено [PERSON] здійснити реконструкцію квартири [ADDRESS] , а рішенням № 436-10 від 15.07.2011 року, здійснити реконструкцію квартири [ADDRESS] , згідно з графічним додатком об`єднати квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] в одну квартиру [ADDRESS] . 21.06.2022 року 1/6 частка квартири [ADDRESS] , належна [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заповіту померлого перейшла у рівних частках по 1/12 кожному його онукам: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (реєстраційний номер 2263) та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (реєстраційний номер 2506), виданих приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (записи №№ 47062480, 47120152). Посилаються на те, що колишній власник 2/6 ідеальних часток у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] здійснила виділення своєї частки в натурі з присвоєнням 2/6 часткам квартири [ADDRESS] , адреси: квартира [ADDRESS] , з припиненням права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] в односторонньому порядку (без згоди їх співвласників). В подальшому, квартира [ADDRESS] , як окремий об`єкт нерухомого майна, відчужувався неодноразово. 4/6 частки квартири [ADDRESS] , співвласникам якої є [PERSON] (1/6 частка), [PERSON] (1/4 частка), [PERSON] (1/4 частка) продовжує перебувати в режимі спільної часткової власності, що обмежує Позивачів у здійсненні ними права власності на спірне майно. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.08.2024 року у справі № 161/11800/23, за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства Волинської обласної ради «Волиньпроект» про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, а саме: квартири [ADDRESS] , відмовлено у повному обсязі. Дане рішення, на думку позивачів, вмотивовано неналежним способом захисту порушеного права та особи відповідача. Рішенням державного реєстратора Оляницької О.В. виконавчого комітету Луцької міської ради від 31.10.2024 року № 75834998, позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій з реєстрації за ними права власності на житлові приміщення: коридор 3-1 пл. 10,4 кв.м.; кладова 3-2 пл. 2,3 кв.м.; коридор 3-3 пл.4,2 кв.м.; кухня 3-4 пл. 6,3 кв.м.; кімната 3-5 пл. 11,2 кв.м.; кімната 3-6, пл. 10,2 кв.м.; кімната 3-7 пл. 7,8 кв.м., які складають квартиру [ADDRESS] . Рішення державного реєстратора мотивовано відсутністю письмової згоди всіх співвласників квартири [ADDRESS] на проведення її реконструкції у зв`язку з її поділом; подані документи не дають змогу встановити набуття, зміну, або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: не було надано відомостей про прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, відсутність яких, відповідно до п. 77 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень) є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації. Проте, зазначають про те, що отримати згоду на реконструкцію квартири [ADDRESS] від всіх її співвласників не представляється можливим, внаслідок того, що у 2000 році без укладення договору про поділ спільного майна в натурі, з квартири [ADDRESS] була виділена квартир [ADDRESS] на підставі Рішення Луцької міської ради № 481 від 28.09.2000 року про присвоєння 2/6 квартири [ADDRESS] адреси квартира [ADDRESS] та видачі [PERSON] довідки-характеристики № 18198 від 23.03.2001 року на квартиру [ADDRESS] , як окремий об`єкт житлової нерухомості, належний [PERSON] . Вважають, що єдиною підставою, яка перешкоджає зареєструвати в Державному реєстрі право власності Позивачів на спірне майно, є неможливість отримання (укладення) правовстановлюючого документу на підтвердження поділу квартири [ADDRESS] між її співвласниками та припинення режиму спільної часткової власності на спірне майно. Поряд з цим зазначають про те, що наявні у Позивачів правовстановлюючі документи на спірне майно підтверджують набуття останніми права власності на це майно. Враховуючи вищевикладене, просять задовольнити позовні вимоги та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку, [PERSON] право власності на 1/3 частку, за [PERSON] право власності на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з приміщень: коридор 3-1 площею 10,4 кв.м.; кладова 3-2 площею 2,3 кв.м.; коридор 3-3 площею 4,2 кв.м.; кухня 3-4 площею 6,3 кв.м.; кімната 3-5 площею 11,2 кв.м.; кімната 3-6 площею 10,2 кв.м.; кімната 3-7 площею 7,8 кв.м., що становить 4/6 частини квартири [ADDRESS] , приміщення кухня 1 площею 9,4 кв.м., ванна 2 площею 3,0 кв.м., коридор 8 площею 6,1 кв.м., що є прибудовою а7 та кухня 7 площею 4,0 кв.м., що становить прибудову № а8; припинити право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.12.2024 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с. 44). 14.01.2025 року представник відповідача Виконавчого комітету Луцької міської ради Бондарчук Роман Ігорович подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає, що позивачами обрано неправильний спосіб захисту і пред`явлено позов до неналежного відповідача у справі. Вказує, що у цій справі не йдеться про втрату позивачами правовстановлюючого документа, оскільки до позову долучено свідоцтво про право власності на житло від 25.12.1998. Фактичні підстави позову зводяться до того, що позивачі не можуть зареєструвати за собою право власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, позовна заява не містить доводів про те (з наданням відповідних доказів), а якими ж рішеннями, діями чи бездіяльністю Виконавчого комітету Луцької міської ради порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивачів на квартиру [ADDRESS] . Отже, Виконавчий комітет Луцької міської ради є неналежним відповідачем у даній справі, що є підставою для відмови в позові. Окрім цього, зазначають про невірно обраний позивачами спосіб захисту прав. Так, у рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.08.2024 року у справі № 161/11800/23 (справа про поділ спірної квартири) суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог зазначив: «за таких обставин, суд дійшов висновку про те, що доказів того, що позивачі мають перешкоди в реєстрації свого права, яке мало бути проведено відповідно до законодавства, суду не подано, крім того, що наявність таких перешкод є самостійним предметом оскарження». У даному випадку, до позовної заяви долучено рішення державного реєстратора від 31.10.2024 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Частиною третьою статті 182 ЦК України передбачена можливість оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Отже, у даному випадку право позивачів може бути ефективно захищене шляхом оскарження відмови у вчиненні реєстраційних дій. Звертають увагу суду, що Виконавчий комітет Луцької міської ради не є суб`єктом державної реєстрації прав в розумінні Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Для вчинення реєстраційної дій в структурі Луцької міської ради створено окремий виконавчий орган - Департамент державної реєстрації. Враховуючи вищевикладене у задоволенні позовних вимог просять відмовити повністю (а.с.46-54). 20.02.2025 року представник позивачів подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вважає спосіб захисту прав позивачів на спірне майно, обраний позивачами, відповідає критеріям законності та ефективності. Так, посилається на те, що з огляду на правовідносини, що склались в даній ситуації, а саме: неможливість отримати правовстановлюючий документ на підтвердження поділу майна в натурі, висновок, викладений в постанові ВП ВС від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18, допускає можливість застосування до цих правовідносин як аналогії закону ст. 392 ЦК України, в частині втрати власником документу, який засвідчує його право власності. Крім того, посилається на те, що поділ спільного майна в судовому порядку на підставі с. ст. 364, 367 ЦК України, зводиться до визнання за особою особистої власності на спільне майно та припинення спільної часткової власності на нього, що співпадає з обраним позивачами способом захисту їх права на спірне майно. Позовні вимоги, викладені у заяві, просить задовільнити (а.с.68-72). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2025 року, задоволено клопотання представника позивачів, та замінено первісного відповідача - виконавчий комітет Луцької міської ради у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, на належного відповідача Луцьку міську раду. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, в якості співвідповідача [PERSON] (89-91). 05.05.2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Максимовича О.В. до суду надійшли письмові пояснення, з яких вбачається що ними позов не визнається, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначає про те, що свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що: 1) право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] набула безпідставно, поза договором або рішенням суду про поділ спільного майна в натурі, так як квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] перебувають у режимі спільної часткової власності. Так, зазнаає про те, що житло, а саме квартиру [ADDRESS] [PERSON] придбавала на підставі договору купівлі- продажу від 06.10.2009 року у продавця [PERSON] .. Предметом договору була квартира [ADDRESS] з визначенням конкретних приміщень. Так, зазначає про те, на момент укладення [PERSON] даного договору купівлі-продажу, право власності за продавцем було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 7830624. В 2000 році тій частині нерухомості, яка на сьогоднішній день є власністю [PERSON] , рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради (28.09.2000) було надано статус квартири [ADDRESS] . Саме, як квартира [ADDRESS] , дана житлова нерухомість ще 11.04.2001 року була відчужена [PERSON] братам [PERSON] , а ними 08.02.2004 року квартира [ADDRESS] відчужена [PERSON] .. Звертає увагу суду на те, що ані рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 28.09.2009 року про присвоєння відособленому житлу статусу окремої квартири, ані жоден з договорів купівлі-продажу даної квартири на даний час не скасовано. Вважає, що позовні вимоги позивачів до [PERSON] про визнання за ними (кожним зокрема) право власності на 1/3 квартири [ADDRESS] є помилковими, оскільки право власності [PERSON] на нерухомість в будинку [ADDRESS] не пов`язане з власністю на квартиру [ADDRESS] . Окрім цього, зазначає про те, що позивачі порушенням свого права вважають відмову державного реєстратора у здійсненні за ними реєстрації права власності на приміщення квартири [ADDRESS] . Проте, [PERSON] не має на сьогоднішній день, і ніколи не мала відношення до права власності на дану квартиру. Відтак, вважають, що обраний позивачами спосіб захисту порушеного права є неналежним. Додатково посилаються на те, що вагомою підставою, на їх погляд, для відмови в позові, має бути та обставина, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.07.2011 року № 436-9 [PERSON] , як власниці квартири [ADDRESS] , дозволено проектування реконструкції квартири, та погоджено проект такої реконструкції. Відповідно, рішенням виконкому № 436-10 від 15.07.2011 року дозволено співвласникам квартири [ADDRESS] реконструкцію квартири [ADDRESS] . Дана дозволена реконструкція вже здійснена, в результаті чого квартира [ADDRESS] та [ADDRESS] стали єдиним цілим. Таким чином, на теперішній час, вже не існує житлового та нежитлових приміщень , які б, у випадку задоволення позовних вимог, мали б відійти [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Звертають увагу на те, що вимоги позивачів про визнання за кожним із них право власності на 1/3 квартири [ADDRESS] та одночасно заявлення вимоги про припинення права спільної часткової власності на дану квартиру є взаємовиключними, оскільки без поділу в натурі даного об`єкту право спільної часткової власності не припиняється. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. (а.с.98-100). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2025 року, задоволено клопотання представника позивачів, та витребувано з комунального підприємства «Волиньпроект» Волинської обласної ради інвентаризаційну справу на будинок [ADDRESS] , для огляди в судовому засіданні (а.с.105-106). 07.05.2025 року представник позивачів подав до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копію висновку експерта №4910,4924, від 21.02.2024 року (а.с.110-119). 04.06.2025 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Максимович О.В. подав до суду клопотання про подання доказів у справі (а.с.121-124). Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначену справу до судового розгляду по суті (а.с. 130-131). Під час судового розгляду справи, позивач [PERSON] , та представник позивачів адвокат Москвичов С.І., позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених в позовній заяві. Наполягали на належному способі захисту прав позивачів та просили задовольнити позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частку, [PERSON] право власності на 1/3 частку, за [PERSON] право власності на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з приміщень: коридор 3-1 площею 10,4 кв.м.; кладова 3-2 площею 2,3 кв.м.; коридор 3-3 площею 4,2 кв.м.; кухня 3-4 площею 6,3 кв.м.; кімната 3-5 площею 11,2 кв.м.; кімната 3-6 площею 10,2 кв.м.; кімната 3-7 площею 7,8 кв.м., що становить 4/6 частини квартири [ADDRESS] ; припинити право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] . Позовні вимоги в частині визнання права власності за кожним з позивачів на 1/3 частину: приміщення кухня 1 площею 9,4 кв.м., ванна 2 площею 3,0 кв.м., коридор 8 площею 6,1 кв.м., що є прибудовою а7 та кухня 7 площею 4,0 кв.м., що становить прибудову № а8 просили судом не розглядати та залишити їх без розгляду з огляду на те, що дані приміщення були прибудовані самовільно позивачами, не були узаконені, тому не можуть бути предметом розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Максимович О.В. підтримав позицію [PERSON] , викладену в письмових поясненнях, просив їх врахувати при ухваленні судом рішення, надав в суді пояснення, які є аналогічними за своїм змістом та суттю. Додатково, наполягав на тому, що [PERSON] неналежний відповідач, оскільки до неї позивачами не поставлено жодних позовних вимог. Окрім цього, позовні вимоги, як вони викладені в резолютивній частині позову, є взаємовиключними та, відповідно, не можуть бути задоволені судом. Наполягав на тому, що обраний позивачами спосіб захисту, не є належним, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Отже, просив відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивачів на користь [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. Представник відповідача - Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про проведення судового розгляду справи за його відсутністю, просили врахувати позицію, яка була викладена в письмовому відзиві виконавчого комітету Луцької міської ради та відмовити в задоволенні позову з огляду на неналежний спосіб захисту. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст.12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 25/12.98 №339-р зареєстроване у відділі по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів Волинської області, квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить: [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10). Згідно договору дарування від 07.09.1999 року (реєстраційний № 4-1214) [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдарований) 1/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с.11). Внаслідок чого частка [PERSON] збільшилася до 1/3. Договором конкретного користування від 22.02.2000 року, посвідченого нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори Горбатюк Т.П. (реєстраційний № 3-417) між співвласниками були визначені ідеальні частки кожного та встановлений порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] , а саме: - в користування [PERSON] відійшли: коридор 3-8 пл. 1,6 кв.м.; кладова 3-9 пл. 1,2 кв.м.; кухня 3-10 пл. 5,8 кв.м.; кімната 3-11 пл. 10,6 кв.м., що становить 2/6 частини квартири; - в користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] інші приміщення, а саме: коридор 3-1 пл. 10,4 кв.м.; кладова 3-2 пл. 2,3 кв.м.;, коридор 3-3 пл.4,2 кв.м.; кухня 3-4 пл. 6,3 кв.м.; кімната 3-5 пл. 11,2 кв.м.; кімната 3-6, пл. 10,2 кв.м.; кімната 3-7 пл. 7,8 кв.м., що становить 4/6 частини квартири. (а.с.12). Для складання договору конкретного користування [PERSON] видана Довідка-характеристика Волинського ОБТІ від 16.02.2000. №08967, згідно якої частка співвласника [PERSON] складає 2/6 частини квартири, а співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 4/6 частин квартири [ADDRESS] (арк. 68 інвентаризаційної справи №32). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2000 року ( реєстраційний № 646) [PERSON] відчужив 2/6 квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.13). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06.05.2000 року ( реєстраційний № 834) Кварцяний 0.0. відчужив 2/6 квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.14). Рішенням Луцької міської ради № 481 від 28.09.2000 року 2/6 квартири [ADDRESS] присвоєно адресу - квартира [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] внести відповідні зміни до інвентаризаційної справи (а.с.15). Згідно Довідки - характеристики № 18198 від 23.03.2001 року, виготовленої Комунальним підприємством Волинське БТІ, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , як окремий об`єкт нерухомості у будинку [ADDRESS] на підставі запису у реєстровій книзі №8316. У стовпчику «Ідеальна частка» зазначено «кв.1». Документом, що підтверджує право власності [PERSON] зазначено Договір купівлі - продажу від 06.05.2000 року (реєстраційний № 834) (а.с.82 інвентаризаційної справи). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Сушиком В.С. (реєстраційний № 2272), квартира № 1, була відчужена [PERSON] та [PERSON] та зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно номер запису 8316 (а.с.16). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2004 року (реєстраційний №1723) квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] (а.с.17). Згідно договору купівлі - продажу від 06.10.2009 року (реєстраційний №1973) [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с.18). Під час судового розгляду представником позивачів підтверджено той факт, що вищевказаний договір купівлі - продажу від 06.10.2009 року та рішення Луцької міської ради № 481 від 28.09.2000 року позивачами по справі не оскаржувались, отже, на час розгляду справи в суді, вважаються чинними. Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.07.2011 №436-9 [PERSON] дозволено проектування реконструкції квартири [ADDRESS] , згідно з додатком, а саме:1.1.Одержати в управлінні містобудування та архітектури містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки та вихідні дані на проектування.1.2.Виготовити проект та погодити його у встановленому порядку (ДБН А.2.2.-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва»). За умови виконання пункту 1 цього рішення дозволити гр. [PERSON] провести реконструкцію квартири [ADDRESS] . 3. Зобов`язати гр. [PERSON] : 3.1. Перед початком будівельних робіт звернутися в інспекцію держархбудконтролю. 3.2. Після завершення будівельних робіт здати об`єкт в експлуатацію. 3.3.Провести оформлення державної реєстрації права власності на об`єкт (а.с. 19). Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.07.2011 № 436-10 дозволено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проектування реконструкції квартири [ADDRESS] , згідно з додатком, а саме:1.1.Одержати в управлінні містобудування та архітектури містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки та вихідні дані на проектування. 1.2.Виготовити проект та погодити його у встановленому порядку (ДБН А.2.2.-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва»). 2. За умови виконання пункту 1 цього рішення дозволити гр.гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] провести реконструкцію квартири [ADDRESS] . 3. Зобов`язати гр.гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] : 3.1. Перед початком будівельних робіт звернутися в інспекцію держархбудконтролю. 3.2.Після завершення будівельних робіт здати об`єкт в експлуатацію. 3.3.Провести оформлення державної реєстрації права власності на об`єкт (а.с. 19 - зворот ній бік). 21.06.2022 року 1/6 частка квартири [ADDRESS] , належна [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заповіту померлого, перейшла у рівних частках по 1/12 кожному його онукам: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (реєстраційний номер 2263) та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (реєстраційний номер 2506), виданих приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (записи №№ 47062480, 47120152) (а.с.21). Згідно довідки КП «Волиньпроект» вих. №2827/01-04 від 19.06.2023 року, станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. від 06.10.2009 року за Р№ 1973. Станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - в рівних частках по 1/6 кожному. 2/6 частин квартири [ADDRESS] було відокремлено згідно рішення виконкому Луцької міської ради Волинської області від 28.09.2000 за №481, присвоєно квартири [ADDRESS] та зареєстровано як окремий об`єкт нерухомого майна (а.с.27). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.08.2024 року у справі № 161/11800/23, за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства Волинської обласної ради «Волиньпроект» про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, а саме: квартири [ADDRESS] , відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачів в повному обсязі. При цьому, суд звертає увагу на те, що відмова в задоволенні позовних вимог судом вмотивовано саме необґрунтованістю позовних вимог позивачів, а не неналежним способом захисту порушеного права та особи відповідача, як про це зазначає представник позивачів. Так, суд дійшов наступних висновків: «За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що доказів того, що позивачі мають перешкоди в реєстрації свого права, яке мало бути проведено відповідно до законодавства, суду не подано, крім того, що наявність таких перешкод є самостійним предметом оскарження. За таких обставин, позовні вимоги є безпідставними, тому задоволенню не підлягають.» (а.с. 28-31). Зазначене рішення позивачами до апеляційної інстанції не оскаржувалось, набрало законної сили 16.09.2024 року. 16.09.2024 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до державного реєстратора із заявою (реєстраційний номер: 62951922) про державну реєстрацію права власності на закінчений будівництвом об`єкт - квартиру [ADDRESS] . До заяви позивачі додали: 1) технічний паспорт серія та номер: ТІ01:7992-4901-4351-6177, дата документа: 26.07.2022, видавник: ЄДЕССБ; 2) свідоцтво про право власності б/н, від 25.12.1998 року, видавник: Відділ по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів; 3) Договір конкретного користування, 3-417 від 22.02.2000 року, видавник: Горбатюк Т.П., державний нотаріус Першої Луцької державної нотаріальної контори (а.с. 174-175). Рішенням державного реєстратора Оляницької О.В. виконавчого комітету Луцької міської ради від 31.10.2024 року № 75834998, позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій з реєстрації за ними права власності на закінчений будівництвом об`єкт - квартиру [ADDRESS] (а.с. 33). Рішення державного реєстратора мотивовано тим, що після завершення строку, встановленого ч. 3 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було отримано відповідно до абз. 1 п. 80-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, письмової згоди всіх співвласників закінченого будівництвом об`єкта на проведення його реконструкції; подані документи не дають змогу встановити набуття, зміну, або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: заявниками не було надано відомостей про прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, відсутність яких, відповідно до п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт та свідчить про неможливість встановлення набуття права власності на заявлену квартиру (а.с. 33). В даному Рішенні про відмову у в проведенні реєстраційної дії зазначено про можливість його оскарження відповідно до законодавства. Судом також встановлено, що позивачами не оскаржувалось в судовому порядку Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій № 75834998 від 31.10.2024 року. Надаючи правову оцінку праву, за захистом якого звернулися позивачі, суд виходить з наступного. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною ч.1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Частиною 1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 25/12.98 №339-р зареєстроване у відділі по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів Волинської області, квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить: [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Договором конкретного користування від 22.02.2000 року, посвідченого нотаріусом Першої Луцької нотаріальної контори Горбатюк Т.П. (реєстраційний № 3-417) між співвласниками були визначені ідеальні частки кожного та встановлений порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] , зокрема, в користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відійшли приміщення, а саме: коридор 3-1 пл. 10,4 кв.м.; кладова 3-2 пл. 2,3 кв.м.;, коридор 3-3 пл.4,2 кв.м.; кухня 3-4 пл. 6,3 кв.м.; кімната 3-5 пл. 11,2 кв.м.; кімната 3-6, пл. 10,2 кв.м.; кімната 3-7 пл. 7,8 кв.м., що становить 4/6 частини квартири. Відповідно до Виписки з інвентаризаційних матеріалів від 14.07.2016 року №831-1 на квартиру [ADDRESS] , власниками є: [PERSON] (1/6 частка в праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № 339-р від 25.12.1998 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради; Договір конкретного користування № 3-417 від 22.02.2000 року, Перша Луцьк державна нотаріальна контора); [PERSON] (1/6 частка в праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № 339-р від 25.12.1998 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради; Договір конкретного користування № 3-417 від 22.02.2000 року, Перша Луцьк державна нотаріальна контора); [PERSON] (1/6 частка в праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № 339-р від 25.12.1998 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради; Договір конкретного користування № 3-417 від 22.02.2000 року, Перша Луцьк державна нотаріальна контора); [PERSON] (1/6 частка в праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № 339-р від 25.12.1998 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради; Договір конкретного користування № 3-417 від 22.02.2000 року, Перша Луцьк державна нотаріальна контора). Окрім цього, в даній Виписці в розділі «Примітка» зазначено про те, що загальна площа зменшена на 13,9 кв.м., житлова площа зменшена на 10,6 кв.м. за рахунок відокремлення 2/6 частин квартири, згідно Рішення виконавчого комітету Луцької міської ради №481 від 28.09.2000 року присвоєно кв. [ADDRESS] і зареєстровано як окремий об`єкт. Житлова площа збільшена на 10,3 кв.м. за рахунок внутрішнього перепланування. Самовільно побудовано кухню 3-7 і коридор 3-8 загальною площею 10,1 кв.м. (а.с. 124 інвентаризаційної справи). Згідно довідки КП «Волиньпроект» вих. №2827/01-04 від 19.06.2023 року, вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. від 06.10.2009 року за Р№ 1973. Станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - в рівних частках по 1/6 кожному. 2/6 частин квартири [ADDRESS] було відокремлено згідно рішення виконкому Луцької міської ради Волинської області від 28.09.2000 за №481, присвоєно квартирі [ADDRESS] та зареєстровано як окремий об`єкт нерухомого майна. Проте, дана довідка видана без врахування того, що 21.06.2022 року 1/6 частка квартири [ADDRESS] , належна [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заповіту померлого, перейшла у рівних частках по 1/12 кожному його онукам: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (реєстраційний номер 2263) та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (реєстраційний номер 2506), виданих приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (записи №№ 47062480, 47120152) (а.с.21), (а.с. 130-133 інвентаризаційної справи). Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що, в даному випадку, зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, з огляду на наступне. Так, необхідність захисту своїх прав у цій справі у спосіб визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частку, [PERSON] право власності на 1/3 частку, за [PERSON] право власності на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , та припинення права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , позивачі обґрунтовують невизнанням відповідачами: Луцькою міською радою та [PERSON] їх право власності, а також відмовою державним реєстратором у вчинення реєстраційних дій, зокрема щодо проведення реєстрації прав власності на закінчений будівництвом об`єкт, квартиру [ADDRESS] . Проте, суд звертає увагу позивачів на те, що жодними доказами по справі не підтверджено того, що відповідачі не визнають їх право власності на спірну квартиру. Більше того, як вже було встановлено судом, при ухваленні рішення від 05.08.2024 року у справі № 161/11800/23, за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства Волинської обласної ради «Волиньпроект» про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, а саме: квартири [ADDRESS] , судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачів в повному обсязі саме з підстав необґрунтованості позовних вимог позивачів, а не неналежним способом захисту порушеного права та особи відповідача, як про це зазначає представник позивачів. Отже, судом було роз`яснено їх право звернутися до реєстраційної служби щодо проведення реєстраційних дій. Так, дійсно позивачі звернулись з заявою до державного реєстратора, Рішенням якого їм було відмовлено в проведення реєстраційних дій. Проте, суд звертає увагу на те, що відмова державного реєстратора у вчиненні реєстраційних дій, зокрема щодо проведення реєстрації прав власності на закінчений будівництвом об`єкт, квартиру [ADDRESS] , вмотивована не отриманням письмової згоди всіх співвласників закінченого будівництвом об`єкта на проведення його реконструкції; а також тим, що подані документи не дають змогу встановити набуття, зміну, або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: заявниками не було надано відомостей про прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, відсутність яких, відповідно до п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт та свідчить про неможливість встановлення набуття права власності заявлену квартиру. Отже, відмова державного реєстратора не свідчить про невизнання за позивачами права власності на квартиру [ADDRESS] , а лише констатує порушення порядку надання документів (не повний пакет документів), які необхідні державному реєстратору для вчинення реєстраційних дій щодо реєстрації права власності. Окрім цього, відмова державного реєстратора не містить жодного посилання на необхідність подання всіма співвласниками квартири [ADDRESS] письмової згоди на проведення її реконструкції у зв`язку з її поділом. Таке тлумачення відмови державного реєстратора в проведення реєстраційних дій здійснено представником позивача довільно, є його припущенням. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц). При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 523/8951/20 (провадження № 61-10813св21). Враховуючи на те, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] , їх право власності в тих частках, які вони мають по закону, ніким не оспорюється, отже звернення до суду з позовними вимогами про визнання права власності не буда ефективним захистом їх прав та інтересів. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачів, в даному випадку, можу бути або оскарження Рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційної дії, або звернення до суду з позовом про поділ майна позивачів з припиненням права спільної часткової власності на таке майно (з урахуванням відмови державного реєстратора в здійсненні реєстраційних дій). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 року у справі № 372/1036/15-ц. З огляду на те, що судом не встановлено, в даному випадку, порушеного права особи, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту, підстав для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, не вбачається. Щодо стягнення з позивачів на користь відповідача [PERSON] понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн., суд дійшов наступного висновку. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі частини 3 статті141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову з підстав неналежного способу захисту прав, обраного позивачами. Професійну правничу допомогу відповідачу [PERSON] у справі надавав адвокат Максимович О.В., на підтвердження чого надано наступні документи: договір про надання правової допомоги №32/2 від 30.04.2025 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №32 від 30.04.2025 на суму 13 000,00 грн. (а.с. 194-197). Отже, з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача адвокат Максимович О.В. надав суду визначені ЦПК України документи щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості. Тому суд вважає, що представником відповідача надано необхідні докази про понесення судових витрат, заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката у цьому випадку є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних робіт (наданих послуг), а також часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг). У постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Суд, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, квитанцію про сплату послуг; співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт: складання письмових пояснень по суті позовних вимог (а.с. 98-100); подання додаткових доказів 04.06.2025 року; прийняття участі в п`яти судових засіданнях: 1) 05.05.2025 року тривалістю 30 хвилин; 2) 04.06.2025 року тривалістю 30 хвилин; 3) 04.11.2025 року тривалістю 60 хвилин; 4) 26.01.2026 року тривалістю 60 хвилин; 5) 19.02.2026 року тривалістю 1 година сорок хвилин. Отже, суд вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які поніс відповідач [PERSON] , підлягають до задоволення. Як вбачається з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає, що з позивачів слід стягнути на користь відповідача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 гривень. З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог позивачів, понесені ними судові витрати зі сплати судового збору, слід залишити за ними. На підставі викладеного

Outcome: approved