Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі позивач, ТОВ «Фінпром Маркет»), через систему «Електронний суд», звернувся з позовом до відповідача [PERSON] (далі- відповідач, [PERSON] ), в якому просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики №71435412 від 01 травня 2025 року у розмірі 20 700 гривень, за договором позики №8868144 від 02 березня 2025 року у розмірі 19 515,74 гривень, усього за двома договорами у розмірі 40 215,74 гривень, судові витрати в розмірі 2422,40 гривень, та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 500 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що 01 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №71435412, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6 000 гривень, строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,25% в день, комісія за надання кредиту 15% від суми наданого кредиту (що у грошовому еквіваленті складає 900 гривень). Також, зазначив, що 02 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №8868144, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 050 гривень, строком на 360 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,95% в день, комісія за надання кредиту 17,25% від суми наданого кредиту (що у грошовому еквіваленті складає 871,13 гривень). 16 жовтня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №16/10/25, у відповідності до умов якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило позивачу належне йому право вимоги до Відповідача коштів, право на одержання яких належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача за Договорами №71435412 від 01 травня 2025 року, №8868144 від 02 березня 2025 року. Вказав, що у зв`язку з невиконання умов договору відповідачем, заборгованість за договором №71435412 від 01 травня 2025 року становить 20 700 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6 000 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 1 800 гривень, заборгованості за комісією 900 гривень, заборгованості за пенею/неустойкою 12 000 гривень; заборгованість за договором №8868144 від 02 березня 2025 року становить 19 515,74 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 5 050 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 4 365,73 гривень, заборгованості за комісією 0,01 гривень, заборгованості за пенею/неустойкою 10 100 гривень. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договорів позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 29 січня 2026 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. Відповідач правом подання відзиву на позов не скористався, жодних клопотань, заяв по суті справи не подавав. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01 травня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №71435412. Договір про споживчий кредит укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підписано паспорт споживчого кредиту. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконав умови договору про споживчий кредит та перерахував шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки відповідача, зазначеної останнім у договорі №71435412 від 01 травня 2025 року, кошти в розмірі 6 000 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією. Також, 02 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №8868144. Договір про споживчий кредит укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підписано паспорт споживчого кредиту. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконав умови договору про споживчий кредит та перерахував шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної картки відповідача, зазначеної останнім у договорі №8868144 від 02 березня 2025 року, кошти в розмірі 5 050 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією. 16 жовтня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №16/10/25, у відповідності до умов якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило позивачу належне йому право вимоги до Відповідача коштів, право на одержання яких належить ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача за Договором №71435412 від 01 травня 2025 року, та договором №8868144 від 02 березня 2025 року. Сума заборгованості відповідача за договором №71435412 від 01 травня 2025 року становить 20 700 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6 000 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 1 800 гривень, заборгованості за комісією 900 гривень, заборгованості за пенею/неустойкою 12 000 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу №16/10/25 від 16.10.2025 позивач набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] по кредитному договору №71435412 від 01 травня 2025 року в сумі 20 700 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6 000 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 1 800 гривень, заборгованості за комісією 900 гривень, заборгованості за пенею/неустойкою 12 000 гривень. Сума заборгованості відповідача за договором №8868144 від 02 березня 2025 року становить 19 515,74 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 5 050 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 4 365,73 гривень, заборгованості за комісією 0,01 гривень, заборгованості за пенею/неустойкою 10 100 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу №16/10/25 від 16.10.2025 позивач набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] по кредитному договору №8868144 від 02 березня 2025 року в сумі 19 515,74 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 5 050 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 4 365,73 гривень, заборгованості за комісією 0,01 гривень, заборгованості за пенею/неустойкою 10 100 гривень. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст. 1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 202, 205, 207, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливістю спірних правовідносин у даній справі є укладання договору про надання споживчого кредиту через інформаційно-телекомунікаційну систему товариства, доступ до якої забезпечується через веб-сайт товариства або мобільний додаток. З урахуванням даної обставини, застосуванню підлягають наступні положення законодавства. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; Порядок укладення електронного договору передбачений ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якої пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, Договори №71435412 від 01 травня 2025 року, №8868144 від 02 березня 2025 року укладені за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства - позикодавця шляхом ідентифікації позичальника із зазначенням ним своїх персональних даних, та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Такі договори прирівнюються до договорів, укладених в письмовій формі. Таким чином, позивачем доведений факт укладення вказаних Договорів позики на умовах, визначених у них, в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) позикодавця укласти такий договір у мережі Інтернет на інтернет-ресурсі Товариства (позикодавця), як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти зазначені договори здійснено шляхом заповнення ним, зокрема формуляра заяви (форми), паспорту споживчого кредиту або позики, про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин, укладені між [PERSON] та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» кредитні договори за своїм змістом та формою відповідають вимогам, визначеним законом на момент їх укладання та є підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків, передбачених цими договорами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договірні зобов`язання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року у справі № 570/2984/13-ц. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором). Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 наведені кваліфікуючі ознаки договору факторингу, а саме договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. На підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «Фінпром Маркет» надано суду належним чином завірену копію договору факторингу, реєстру боржників. Отже, надані позивачем і досліджені судом письмові докази підтверджують відступлення права вимоги від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Фінпром Маркет» за договорами №71435412 від 01 травня 2025 року, №8868144 від 02 березня 2025 року укладеними цими ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] . Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначених договорами строки і обсяги не виконав, і станом на час розгляду справи відомостей про погашення заборгованості за вказаними договорами повністю чи частково відповідачем суду не надано, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості: за договором №71435412 від 01 травня 2025 року в сумі 6 000 грн (основний борг) 1 800 грн (заборгованість за процентами); за договором №8868144 від 02 березня 2025 року в сумі 5 050 грн (основний борг), 4 365,73 грн (заборгованість за процентами). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за пенею/неустойкою, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 18. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (не виконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Приймаючи до уваги те, що штрафи та неустойка нараховані відповідачу у період дії в Україні воєнного стану, у зв`язку з чим позичальник звільняється від обов`язку його сплати на користь позикодавця, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені/неустойки за договорами №71435412 від 01 травня 2025 року у розмірі 12 000 грн, №8868144 від 02 березня 2025 року у розмірі 10 100 грн не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення комісії за договором №71435412 від 01 травня 2025 року у розмірі 900 грн, за договором №8868144 від 02 березня 2025 року у розмірі 0,01 грн, суд зазначає наступне. У змісті позовної заяви позивач вимагає стягнення 900 гривень заборгованості за комісією за договором №71435412 від 01 травня 2025 року. Згідно п. 2.2.4 Договору зазначено, що розмір комісії за надання кредиту 15,00% від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 900 грн). Також, у змісті позовної заяви позивач вимагає стягнення 0,01 гривень заборгованості за комісією за договором №8868144 від 02 березня 2025 року. Згідно п. 2.2.8 Договору зазначено, що розмір комісії за надання кредиту 17,25% від суми наданого кредиту (що у грошовому виразі складає 871,13 грн). Проте, ці вимоги не підлягають задоволенню, бо стягнення комісії, пов`язаної з обслуговуванням безпосередньо цього кредиту, суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як наголошено у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц), з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зміст якого кореспондується до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що до змісту складової частини договорів №71435412 від 01 травня 2025 року, №8868144 від 02 березня 2025 року, було закладено умови з виплати йому позичальником комісії, зокрема за надання кредиту, як за дії, вчинювані ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на власну користь, що є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією у загальному розмірі 900,01 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Отже, підсумовуючи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за договорами №71435412 від 01 травня 2025 року, №8868144 від 02 березня 2025 року, у загальному розмірі 17 215,73 грн. Також, згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 25.08.2025 року між позивачем та адвокатом Ткаченко Ю.О. укладено договір про надання правничої допомоги №25-08/25/ФП, до якого додано витяг з акту №5ФП приймання-передачі наданої правничої допомоги за Договором №25-08/25/ФП від 25.08.2025, в розмірі 4500 гривень, з детальним описом виконаних робіт, платіжною інструкцією про оплату наданої правничої допомоги. З урахуванням викладеного, оскільки відповідачем не подано жодних заяв, клопотань, щодо зменшення розміру правничої допомоги, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 036,79 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial