Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи Представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокрай», в якому просить визнати відсутнім з 18.03.2025 право оренди товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокрай» на земельну ділянку з кадастровим номером 6822789200:07:001:0075, загальною площею 2,1351 га, що належить на праві приватної власності [PERSON] , . [INFO] , орендарем якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОКРАЙ» згідно з договором оренди від 17.03.2015, запис про право №42810095 (з урахуванням додаткової угоди від 20.10.2020 року), укладеним між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОКРАЙ» та витребувати вказану земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач та ТОВ «Агрокрай» уклали договір оренди землі від 17.03.2015 на строк 10 років. Тобто, договір закінчується 17 березня 2025 року. В подальшому, 20.10.2020 між позивачем та відповідачем було підписано додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, якої договір оренди земельної ділянки від 17.03.2015 було викладено в новій редакції. Додаткова угода не змінювала строк оренди, встановлений договором оренди від 17.03.2015. Більше того, п.п. 3.1 договору (в редакції додаткової угоди від 20.10.2020) чітко визначено, що перебіг дії договору оренди обчислюється з дати укладання договору. Маючи на меті припинити орендні відносини, позивач 30 січня 2025 року направила на адресу ТОВ «Агрокрай» лист-повідомлення про припинення договору оренди та акт прийому передачі земельної ділянки. 17 лютого 2025 року від ТОВ «Агрокрай» надійшов лист, в якому орендар повідомив, що не поверне земельні ділянки на підставі Додаткової угоди від 20.10.2020 та просить позивача не вчиняти дій, які б перешкоджали відповідачу користуватися земельними ділянками. Також відповідачем не було підписано та повернуто позивачу акт прийому- передачі земельної ділянки. Позивач зазначає, що обраний спосіб захисту порушеного права шляхом припинення права оренди є найбільш ефективним та відповідає характерові порушення прав та інтересів позивача. Також вказує, що ефективним способом захисту права є пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки (негаторний позов). Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що з огляду на те, що: - сторони, уклавши додаткову угоду від 20.10.2020, фактично виклали договір у новій редакції, чим змінили, у тому числі, дату його укладання. Такий договір є укладеним в силу ст. 638 ЦК України, ст.15 ЗУ «Про оренду землі» - саме 20.10.2020, після досягнення усіх істотних умов, а отже і строк дії договору обраховується саме з цієї дати; - характер правовідносин, попередня та подальша поведінка сторін, мотиви та мета укладення додаткової угоди від 20.10.2020, відсутність будь-яких заперечень в частині строку дії договору оренди після проведення державної реєстрації права оренди, а також отримання орендної плати в більшому розмірі, вказують на дійсність намірів Сторін продовжити строк дії договору; - текст типового договору, порівняння частин додаткової угоди від 20.10.2020, а також аналіз тексту договору від 17.03.2015 вказує на дійсний зміст досягнутих між сторонами домовленостей. Зазначає, що дійсною волею (метою) сторін Додаткової угоди від 20.10.2020 було підвищення розміру орендної плати, а також зміна строку дії договору оренди до 20.10.2030. Додаткова угода встановлює нові істотні умови договору оренди від 17.03.2015, які на момент його підписання не існували, а згода щодо цих умов була досягнута саме після підписання Додаткової угоди від 20.10.2020, то саме з нього моменту останні вступають в дію, а дата укладання договору - змінюється. Більш того, за фактичне перепідписання договору оренди на нових умовах [PERSON] отримала винагороду у розмірі 5000 грн. Дійсно п.3.1 Додаткової угоди створив передумови для можливості неоднозначного трактування (приводом для маніпуляцій) умов договору оренди землі, водночас в даному випадку відсутнє будь-яке порушення прав позивача, а тому виникає необхідність в тлумаченні його умов. Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій вказує, що відповідач «забув» про пункт 2 Прикінцевих положень Додаткової угоди від 20.10.2020, в якому чітко зазначено, що «Ця Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання Сторонами та є невід`ємною частиною Договору оренди». Окрім іншого, п.п.3.1 вказаної додаткової угоди встановлено, що договір укладено строком на 10 (десять) років з дати укладання договору. Саме договору, а не додаткової угоди до договору. Щодо зазначеного відповідачем про те, що за «фактичне перепідписання договору оренди землі на нових умовах позивач отримав винагороду в розмірі 5000 гривень», то позивачу не зрозуміло, за яке «фактичне перепідписання договору оренди» говорить відповідач, оскільки аркуш паперу незрозумілого походження, який має назву «ВІДОМІСТЬ на видачу коштів як винагороди за перепідписання договорів оренди у 2022 році пайовикам ТОВ «АГРОКРАЙ» не може мати жодного відношення до підписання додаткової угоди від 20.10.2020. Репліка відповідача щодо тлумачення умов договору оренди є немотивованою. Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує, що із змісту додаткової угоди від 20.10.2020, а саме із її пункту 1 чітко вбачається, що сторони прийшли згоди викласти Договір оренди в новій редакції. Тобто, аналізуючи вищевказаний пункт спірної додаткової угоди, стає очевидно, що сторони домовились не змінити окремі пункти договору оренди землі від 17.03.2015, а домовились викласти його в новій редакції, тобто змінити в цілому. Вважає, що оскільки сторони у Додатковій угоді від 20.10.2020 виклали договір у новій редакції, то такий договір в силу ст. 638 ЦК України, ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» є укладеним саме 20.10.2020, після досягнення згоди з усіх істотних умов, а отже і строк дії договору обраховується саме з цієї дати. Вказана правова позиція відображена у постанові Касаційного цивільного суду від 10.12.2020 у справі 394/33/18. Представник позивача подав додаткові пояснення, в яких вказав, що правова позиція Верховного Суду по справі №394/33/18, викладеній у постанові від 10.12.2020, не може бути застосована. У справі, на яку посилається відповідач, як на прецедент, у додатковій угоді було прописано, що сторони домовились продовжити договір, в той час як у справі, що розглядається, сторони про це не домовлялися, а лише виклали договір в новій редакції з метою збільшення орендної плати. У подальшому представником позивача було подано додаткові пояснення, в яких вказує, що нею в інтересах орендодавця аналогічної земельної ділянки з аналогічним договором та аналогічною додатковою угодою, було подано скаргу до Міністерства юстиції України на дії державного реєстратора щодо визначення строку договору оренди до 05.06.2030. Міністерство юстиції України прийняло наказ №1024-33.1.1-25 від 12.05.2025, яким скаргу задоволено та, зокрема, зазначено у висновку, що зі змісту додаткової угоди Колегією встановлено, що 05.06.2020 сторони виклали договір оренди землі в новій редакції, пунктом 2 розділу 14 Прикінцевих положень зазначено, що додаткова угода набирає чинності з дати її підписання та є невід`ємною частиною договору оренди. Проте, строк дії договору оренди землі змінено не було, а саме пунктом 3.1. додаткової угоди передбачено, що договір укладено строком на 10 років з дати укладення договору. Отже, Колегією встановлено, що додатковою угодою не передбачено зміну строку дії договору оренди землі. Просить врахувати такі висновки як думку спеціаліста. Представником відповідача також були подані додаткові пояснення, в яких вказує, що позивач ні в порядку, передбаченому ст.126-1 ЗК України, ні відповідно до п.3.3 договору оренди (шляхом направлення повідомлення не пізніше ніж за 2 місяці) не відмовився від його пролонгації, то договір від 17.03.2015 був пролонгований на новий строк на тих самих умовах. Процесуальні дії суду Ухвалою суду від 24.03.2025 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 02.04.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 25.02.2026 у задоволенні клопотань представника товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокрай» про поновлення строку на подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, про долучення доказів - відмовлено. Залишено без розгляду клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокрай» про перехід до розгляду цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, про виклик свідків та про долучення доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] , [INFO] , є власником земельної ділянки, кадастровий номер 6822789200:07:001:0075, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №966227, інформацією Державного земельного кадастру від 27.01.2025. Позивач та ТОВ «Агрокрай» уклали договір оренди землі від 17.03.2015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822789200:07:001:0075. Згідно п. 8 Договору, договір укладено на строк 10 років (у разі укладання договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою). У подальшому, 20.10.2020, між позивачем та відповідачем було укладено «Додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 17 березня 2015 року», згідно якої договір оренди земельної ділянки від 17.03.2015 було викладено в новій редакції. Згідно додаткової угоди, пункт 3.1 договору визначає, що договір укладено строком на 10 (десять) років з дати укладання договору. Пункт 2 Прикінцевих положень Додаткової угоди від 20.10.2020 визначає, що «Ця Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання Сторонами та є невід`ємною частиною Договору оренди». Згідно листа позивача від 30 січня 2025 року, адресованого відповідачеві, вона просить після закінчення строку дії договору вважати його припиненим та повернути вказану земельну ділянку. Продовжувати договірні відносини не бажає. Листом ТОВ «Агрокрай» від 17 лютого 2025 року повідомлено позивача, що у відповідності до укладеного договору оренди на земельну ділянку від 17 березня 2015 року та Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2020 року, ТОВ «Агрокрай» має усі законні підстави здійснювати свою господарську діяльність на орендованій земельній ділянці. За інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 28.02.2025), щодо договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6822789200:07:001:0075, площею 2,1351 га, вказано датою його закінчення 20.10.2030; датою укладення договору - 20.10.2020 (Документи, подані для державної реєстрації: договір оренди землі, серія та номер: -/-, виданий 17.03.2015, видавник: орендодавець та орендар; Додаткова угода про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки, серія та номер: б/н, виданий 20.10.2020, видавник: Орендар та Орендодавець) (номер запису про інше речове право - 42810095). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06.10.1998 (далі - Закон № 161-XIV) (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. Згідно з ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення, правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Суд зазначає, що строк дії права оренди земельної ділянки нерозривно пов`язаний із строком дії договору оренди землі, на підставі якого це право набувається, а тому право оренди земельної ділянки не може існувати довше, ніж сам договір оренди землі. Обрахунок строку дії договору оренди землі обчислюється з дати укладення основного договору, а не від дати укладення додаткової угоди. Додаткова угода не є самостійним договором, за допомогою такої сторони лише внесли зміни до основного договору. У той же час, вищевказана додаткова угода у спірному випадку не змінила строк оренди, встановлений договором оренди від 17.03.2015 - 10 (десять) років з дати укладання договору. Щодо доводів відповідача про те, що дійсною волею (метою) сторін Додаткової угоди від 20.10.2020 була, у т.ч., зміна строку дії договору оренди до 20.10.2030, а дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними, суд звертає увагу на таке. Сторони договору оренди землі в письмовій формі виклали строк оренди - 10 років з дати укладання договору. Щодо іншого строку, або кінцевої дати договору оренди, договору не укладали. У даних правовідносинах сторін виключається можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій (оскільки такими може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі). Також до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі, не вбачається підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Тому відповідач помилково вказує на те, що сторони, уклавши додаткову угоду від 20.10.2020, фактично виклали договір у новій редакції, чим змінили, у тому числі, дату його укладання. Щодо правової позиції Верховного Суду у справі №394/33/18, викладеній у постанові від 10.12.2020, то обставини у вказаній справі були відмінними (додатковою угодою сторони саме продовжили строк оренди земельної ділянки на десять років), тому висновки такої не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Стосовно доводів відповідача про те, що за фактичне перепідписання договору оренди на нових умовах [PERSON] отримала винагороду у розмірі 5000 грн., то такі обставини не можуть бути підтвердженням визначення іншого строку дії договору, ніж у ньому вказано. Отже, строк дії договору оренди розпочався 17.03.2015 та закінчився 17.03.2025. Стосовно того, що позивач ні в порядку, передбаченому ст.126-1 ЗК України, ні відповідно до п.3.3 договору оренди (шляхом направлення повідомлення не пізніше ніж за 2 місяці) не відмовився від його пролонгації, що, на думку відповідача, свідчить про те, що договір від 17.03.2015 був пролонгований на новий строк на тих самих умовах, суд звертає увагу на таке. За змістом статті 126-1 ЗК України, якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення у разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається. Сторона договору, яка бажає скористатися правом відмови від поновлення договору не пізніш як за місяць до дати закінчення дії такого договору, подає до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяву про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору. У разі відсутності заяви про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору до дати закінчення дії такого договору після настання відповідної дати закінчення дії договору державна реєстрація речового права продовжується на той самий строк. Згідно з абзацом 4 розділу IX «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» набрав чинності 16 січня 2020 року. Тобто, усі договори оренди землі, які були укладені до набрання чинності цього Закону, поновлюються на умовах, визначених у цих договорах за встановленими законодавством правилами, які були чинні на момент їх укладення. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. У частині шостій статті 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється, зокрема із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частини восьма, дев`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що для продовження договірних орендних відносин необхідно волевиявлення на це сторін договору, досягнення ними згоди на поновлення договору із застосуванням переважного права орендаря на продовження договору оренди, у тому числі на змінених умовах (частини перша-п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі), або пасивна згода сторін договору на продовження договору на тих самих умовах на той самий строк - пролонгація договору (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»). Отже, із системного аналізу статей 626, 777 ЦК України та частин другої-шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що для поновлення договору оренди землі з підстави продовження користування земельною ділянкою (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»), необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором (частина перша статті 33 Закону України «Про оренду землі»); до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк (абзац другий частини першої статті 777 ЦК України); до листа-повідомлення орендар додав проєкт додаткової угоди, продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»); орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»). У цьому випадку договір оренди земельної ділянки продовжується на той самий строк та на тих самих умовах. У частинах восьмій та одинадцятій статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Без укладення додаткової угоди до договору оренди землі завершення процедури поновлення такого договору є неможливим. Така угода має ознаки не тільки зобов`язального, але й речового договору, оскільки засвідчує волю сторін на передання земельної ділянки у тимчасове володіння орендареві на новий строк. Тому зазначена додаткова угода згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права оренди на новий строк. Саме з цією реєстрацією закон пов`язує виникнення права оренди (стаття 125 ЗК України). Тому не можна вважати, що поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренди землі», є автоматичною пролонгацією орендних правовідносин. Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, постанові Верховного Суду від 02 лютого 2026 року у справі № 470/565/24. У постановах від 22 вересня 2020 року у справах № 313/350/16-ц і № 159/5756/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі для поновлення цього договору за частиною шостою статті 33 Закону № 161-XIV. Єдиний механізм оформлення продовження орендних відносин, а саме шляхом укладення згаданої у частинах третій, п`ятій - восьмій, одинадцятій статті 33 Закону додаткової угоди. підтверджує змістовну єдність усіх приписів цієї статті. Недотримання відповідачем вимог ст.33 ЗУ "Про оренду землі" призвело до того, що додаткова угода про поновлення сторонами строку дії договору оренди землі не укладена, а дія договору оренди припинилася 17.03.2025, і, як наслідок, - припинилося право оренди відповідача на спірну земельну ділянку. Отже, відповідачем не було дотримано процедури, встановленої ст.33 Закону України «Про оренду землі», яка надає орендареві право розраховувати на можливість такого поновлення в силу закону. Також суд враховує, що відповідач ні у відповіді від 17.02.2025 на звернення позивача, ні у заявах по суті справи не вказував про пролонгацію договору від 17.03.2015, а вважав, що має право оренди на строк до 20.10.2030, зареєстрованого саме на підставі додаткової угоди про внесення змін до договору оренди від 20.10.2020. Позиція відповідача зводилася лише до іншого (протилежного та помилкового) тлумачення змісту умов додаткової угоди від 20.10.2020 про внесення змін до договору оренди землі від 17.03.2015, та законності реєстрації права оренди відповідача щодо земельної ділянки позивачки до 20.10.2030 на підставі додаткової угоди від 20.10.2020. Отже, обраний спосіб захисту порушеного права про визнання відсутнім права оренди є ефективним у даному випадку, оскільки права позивача порушуються наявністю відомостей про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агрокрай» до 2030 року, що є порушенням права власника розпоряджатися своїм майном з урахуванням того, що власник земельної ділянки не бажав продовжувати дію договору оренди земельної ділянки. Разом з тим, щодо посилання позивача наказ Міністерства юстиції України №1024-33.1.1-25 від 12.05.2025, який просить врахувати як думку спеціаліста у контексті ст.74 ЦПК України, то акт Міністерства юстиції України щодо протиправності реєстраційної дії стосовно іншої особи не є висновком спеціаліста у розумінні ЦПК України. Згідно ч.1 ст.74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Отже, спеціаліст залучається судом з питань, що потребують спеціальних знань. Рішення Міністерства юстиції України не мають статус процесуального висновку експерта. Згідно ч.1 ст.31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Статтею 34 Закону України "Про оренду землі" визначено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Верховний Суд неодноразово у своїх постановах вказував, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №513/879/19, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22, Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2024 у справі № 385/83/23). Зважаючи на вищевказане, оскільки позивач відмовилась від пролонгації договору, договір оренди землі припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, а відповідач продовжує фактичне використання земельної ділянки, суд доходить висновку про відсутність у відповідача права оренди земельної ділянки, а відтак позов у цій частині (визнати відсутнім право оренди) підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги в частині витребування земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Позивач у позовній заяві звертає увагу, що у постанові від 14 липня 2020 року у справі №487/1032/14-ц Верховний Суд зазначив, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) "фізично" - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений (такі висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.05.2023 у справі № 904/7257/21, від 22.01.2025 у справі № 910/14341/22). Водночас, у п.7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16 вказано, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Суд констатує, що за обставинами справи мета позивача спрямована на усунення перешкод йому як власнику, що не втратив володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від відповідача у зв`язку з припиненням договору оренди землі (у позовній заяві вказано, зокрема, що ефективним способом захисту права є пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки - негаторний позов). Встановивши таку мету позову, та констатуючи помилкову з огляду на обставини справи юридичну кваліфікацію спірних правовідносин позивачем, суть віндикаційного та негаторного позову, суд розглядає вимогу про витребування земельної ділянки від відповідача як вимогу про повернення цієї земельної ділянки позивачу за правилами негаторного позову, яка підлягає задоволенню у зв`язку з припиненням права оренди відповідача на земельну ділянку позивача. Так, Верховний Суд у п.37 постанови від 25 червня 2025 року у справі №551/682/23 звернув увагу на те, що вимоги про повернення земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію цього права оренди не замінюють належну вимогу про визнання відсутнім права оренди. Додатково до вказаної належної вимоги суд може також задовольнити вимогу про повернення відповідачем земельної ділянки, але лише за умов, що останній нею користується за відсутності права її оренди. Оскільки відповідач не довів у встановленому законом порядку законності підстав користування належній позивачеві земельної ділянки, якою продовжує користуватися, цим порушуються права на користування та розпорядження належним позивачу майном. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини четвертої цієї ж статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача у позовній заяві просить про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., надавши на підтвердження: договір про надання правової допомоги від 28.02.2025, детальний опис витрат адвоката за надану правову допомогу до договору про надання правової допомоги від 28.02.2025 (надано такі послуги: 1.Зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції: 0,5 год, вартість за год - 2000,00 грн., загальна вартість 1 000,00 грн.; 2. Підготовка позовної заяви та пакету документів: 4,5 год., вартість за год - 2 000,00 грн., загальна вартість 1 000,00 грн - 9 000,00 грн.; Всього 10 000,00 грн.), платіжну інструкцію від 03.03.2025 на суму 10000,00 грн., ордер на надання правничої допомоги. Тобто, позивач надав докази понесених витрат на професійну правову допомогу. Заявлений розмір понесених судових витрат на правничу допомогу, у зв`язку з розглядом справи, відповідає та є співмірним із характером правовідносин, які склалися між сторонами, складністю справи. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Оскільки позов поданий через підсистему «Електронний суд», для обрахування розміру судового збору за подання позову підлягав застосуванню понижуючий коефіцієнт 0,8 до 2422,40 грн. (1 відсоток від ціни позову 93879,91 грн., але не менше 1211,20 + 1211,20 за 1 позовну вимогу немайнового характеру), що становить 1 937,92 грн. При подачі позовної заяви позивачем було помилково сплачено 2422,40 грн. судового збору, замість 1 937,92 грн., що на 484,48 грн. більше, ніж необхідно було сплатити. Згідно ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Так, згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Клопотання про повернення 484,48 грн. судового збору не подавалось, тому суд не може з власної ініціативи повернути позивачу надміру сплачений судовий збір. Враховуючи зазначене, суд роз`яснює позивачу його право подати до суду клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 484,48 грн. Щодо решти судового збору, яка підлягала сплаті (1 937,92 грн.), то відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України така підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved