Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи позовні вимоги тим, що «04.07.2025 Вінницький районний суд Вінницької області у справі № 128/2223/24 ухвалив рішення про поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 23.10.2025 Вінницький апеляційний суд залишив рішення без змін. 24.10.2025 вона подала до ВНМУ ім. Пирогова заяву про добровільне виконання рішення суду, надавши банківські реквізити для перерахування належних сум. Заява зареєстрована університетом 24.10.2025 за №18. Відповідач добровільно рішення суду не виконав, що підтверджується відкриттям виконавчого провадження [NUMBER] від 17.11.2025. На виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 у справі № 128/2223/24 відповідачем фактично здійснено розрахунок 27.11.2025 о 13 год 19 хв шляхом зарахування на картковий рахунок позивача грошових коштів у сумі 278 843,99 грн. Таким чином, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання. Обов?язок виконати грошове зобов?язання виникає з моменту, коли боржник отримав реквізити стягувача, а прострочення починається з наступного дня. Оскільки заява №18 з реквізитами отримана відповідачем 24.10.2025, прострочення почалося 25.10.2025. Дата фактичного виконання виплати - 27.11.2025, період прострочення: жовтень 2025 року - 25-31 = 7 днів, листопад 2025 року 1-27 = 27 днів (загальна кількість днів прострочення - 34 дні), визначений судом середньоденний заробіток - 1 270,65 грн. Сума втрат, спричинених простроченням добровільного виконання рішення суду, складає 43 202,10 грн (34 дні х 1 270,65 грн). Тому просить стягнути з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогована її користь суму втрат за прострочення добровільного виконання судового рішення за 34 календарні дні у загальному розмірі 43 202,10 грн». Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2025, головуючим суддею з розгляду даної справи визначено суддю Шевчук Л.П. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 11.12.2025 задовольнив заяву судді Шевчук Любави Павлівни про самовідвід у цивільній справі за позовом [PERSON] до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення суми втрат за прострочення добровільного виконання рішення суду; відвів головуючу суддю Шевчук Любаву Павлівну від розгляду цивільної справи №128/5000/25 за позовом [PERSON] до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення суми втрат за прострочення добровільного виконання рішення суду; матеріали цивільної справи передав до канцелярії Вінницького районного суду Вінницької області для визначення іншого судді в порядку, встановленому статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2025, головуючим суддею з розгляду даної справи визначено суддю Карпінську Ю.Ф. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 15.12.2025 постановив передати цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення суми втрат за прострочення добровільного виконання рішення суду відповідно до ст. 625 ЦК України за підсудністю на розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області. Вінницький апеляційний суд постановою від 16.01.2026 задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] ; скасував ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 15 грудня 2025 року; справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду, зазначивши, що спір виник з трудових правовідносин, оскільки позивач [PERSON] просить стягнути витрати за прострочення добровільного виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 22.01.2026 з Вінницького апеляційного суду до Вінницького районного суду Вінницької області повернули цивільну справу № 128/5000/25. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.01.2026 цивільну справу № 128/5000/25 23.01.2026 передано головуючому судді Карпінській Ю.Ф. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 23.01.2026 позовну заяву [PERSON] залишив без руху та надав строк для усунення недоліків. 28.01.2026 позивач [PERSON] подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 30.01.2026 відкрив провадження у даній справі та призначив судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 18.02.2026 залишив без задоволення клопотання представника відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова за довіреністю Шабатури Олександра Анатолійовича про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін сторони у справі не заявляли. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом установлено, що Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 04.07.2025 (справа №128/2223/24) ухвалив: «Позовні вимоги [PERSON] до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про встановлення факту прямої дискримінації у сфері трудових відносин, визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково. Визнати незаконним та скасувати наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова № 315/к/тр від 30.04.2024 р. «Про звільнення» [PERSON] з посади доцента ЗВО кафедри акушерства та гінекології № 2. Поновити [PERSON] на посаді доцента ЗВО кафедри акушерства та гінекології № 2 Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова з 09.05.2024. Стягнути з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.05.2024 по 04.07.2025 включно в розмірі 383 736, 30 грн, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Витрати позивачки зі сплати судового збору за вимогами, в задоволенні яких було відмовлено, залишити за позивачем [PERSON] . Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання», що підтверджується копією такого рішення (а.с. 46-56). Вінницький апеляційний суд постановою від 23.10.2025 (справа №128/2223/24) залишив без задоволення апеляційні скарги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та [PERSON] ; рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року залишив без змін, що підтверджується копією такої постанови (а.с. 57-63). З копії заяви [PERSON] про необхідність виконання судового рішення від 24.10.2025, адресованої Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова та зареєстрованої у Вінницькому національному медичному університету ім. М.І. Пирогова 24.10.2025, убачається, що [PERSON] просить добровільно сплатити на її банківський рахунок зазначену у рішенні Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025 у справі № 128/2223/24 суму коштів (а.с. 40). 13.11.2025 у справі №128/2223/24 Вінницький районний суд Вінницької області видав виконавчий лист, що підтверджується копією виконавчого листа (а.с. 44 зі звороту - 45). Згідно з копією постанови про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] від 17.11.2025, головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 128/2223/24, виданого 13.11.2025 Вінницьким районним судом Вінницької області, про «стягнення з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.05.2024 по 04.07.2025 включно в розмірі 383 736, 30 грн, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання» (а.с. 43 зі звороту - 44). Згідно з копією виписки із застосунку банку, 27.11.2025 Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова перерахував на банківську карту № [NUMBER] кошти в сумі 278 843,99 грн, коментар від відправника - «2301070;2282; середн. заробіток за час вимуш. прогулу за 06.24-07.25 р.р.; ріш. Він. район. суду Він. обл. по сп. №128/2223/24 від 04.07.25р.под. та збори пер.п.» (а.с. 39). Відповідно до копії розрахунку суми втрат, долученого до позовної заяви позивачем [PERSON] , сума втрат, спричинених простроченням добровільного рішення суду, складає 43 202,10 грн (34 дні * 1 270,65 грн) (а.с. 41). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України). Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. У частині восьмій статті 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 (справа №760/9521/15) роз`яснив, що негайне виконання судового рішення полягає у тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України). Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, за змістом статті 236 КЗпП України, слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц, постанови Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 511/1284/19, від 14.12.2022 у справі № 501/4019/21-ц, від 21.06.2023 у справі № 461/7423/21). Тобто законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц). Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 06.12.2018 (справа № 465/4679/16), від 26.02.2020 (справа № 702/725/17), від 17.06.2020 (справа № 521/1892/18, від 16.02.2024 (справа № 947/7076/22). Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив із того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення; 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі (виплати заробітної плати); 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 (справа № 522/13736/15) зазначено, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Слід звернути увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 (справа №686/21962/15-ц) суд відступив від висловленого у постанові від 20.01.2016 (справа №6-2759цс15) висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20.01.2016 (справа №6-2759цс15) іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, моральної шкоди, тощо. Правовідносини між сторонами у цій справі регулюються нормами трудового права, а не цивільного законодавства, тому положення частини другої статті 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на трудові правовідносини не поширюється. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 (справа № 711/4010/13-ц). При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Установлено, що Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 04.07.2025 (справа №128/2223/24), крім іншого, поновив [PERSON] на посаді доцента ЗВО кафедри акушерства та гінекології №2 Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова з 09.05.2024 та стягнув з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.05.2024 до 04.07.2025 у розмірі 383 736, 30 грн, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків, зборів та інших обов`язкових платежів; рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустив до негайного виконання. З наданих позивачем [PERSON] доказів убачається, що рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 у частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допущене до негайного виконання, Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова негайно не було виконано. Так, з копії виписки із застосунку банку убачається, що Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова кошти в сумі 278 843,99 грн за рішенням суду від 04.07.2025 (справа №128/2223/24) перерахував на банківську карту № [NUMBER] лише 27.11.2025, що свідчить про затримку виконання такого рішення. Позивач [PERSON] стверджує, що обов`язок виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць, виник у Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова з моменту, коли боржник отримав реквізити стягувача, відповідно прострочення такої виплати починається з наступного дня. Установлено, що 24.10.2025 [PERSON] звернулася до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова із заявою про необхідність виконання судового рішення та просила добровільно сплатити на її банківський рахунок зазначену у рішенні Вінницького районного суду Вінницької області від 23.10.2025 у справі № 128/2223/24 суму коштів, зазначивши при цьому свої банківські реквізити. Тобто, на думку позивача [PERSON] , прострочення виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 (справа №128/2223/24) у частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, розпочалося 25.10.2025. Отже, загальний період прострочення (у період з 25.10.2025 до 27.11.2025) складає 34 дні. Для вирахування середнього заробітку суд бере за основу середньоденний заробіток, зазначений у рішенні Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 (справа №128/2223/24), у розмірі 1 270,65 грн. За вказаних обставин, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, з відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 (справа №128/2223/24) у період з 25.10.2025 до 27.11.2025 (34 дні х 1 270,65 грн) у загальному розмірі 43 202,10 грн. Сторона відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова будь-яких заперечень та/або доказів на спростування встановлених судом обставин не надала. Отже, оскільки долучені до позовної заяви докази підтверджують наявність факту затримки виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04.07.2025 у частині негайної виплати заробітної плати за один місяць, що є підставою для покладення на відповідача відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що слід задовольнити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Outcome: partial