Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

29 серпня 2025 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася з цим позовом до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, отриманим судом 02 вересня 2025 року. Щодо суду, в який подає позов зазначила, що [PERSON] (надалі - відповідач) зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та не евакуювався з початком тимчасової окупації. Послалась на частину сьому статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розпорядження голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, згідно з яким розгляд справ, підсудних Сєвєродонецькому міському суду Луганської області здійснюється Самарівським (Новомосковським) міськрайонним судом Дніпропетровської області. Вказала, що в період з 10 жовтня 2020 року по 03 червня 2024 року вона, на той час - [PERSON] , перебувала у шлюбі з [PERSON] . В період спільного проживання у позивача з відповідачем народився син - [PERSON] , [INFO] . Внаслідок асоціальної та аморальної поведінки [PERSON] спільне проживання з ним стало неможливим та недоцільним. У лютому 2023 року сімейні стосунки припинені та відповідач залишив сім`ю, переїхавши проживати до іншого помешкання. В зв`язку зі збройною агресією рф проти України, окупацією частини Луганської області позивач разом із сином виїхала на підконтрольну Україні територію та з березня 2024 року проживає в с. Калинопіль Звенигородського району Черкаської області. Відповідно до заочного рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 03 травня 2024 року у справі № 698/305/24 шлюб розірвано. 07 січня 2025 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] . Позивач указує, що з часу фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] й по час звернення з позовом спільний син залишається проживати з позивачем і перебувати на її повному утриманні та вихованні. З лютого 2023 року позивач самостійно, без участі відповідача, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям, нею створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Дитина забезпечена належним одягом, взуттям, засобами гігієни, регулярним харчуванням, тощо. Позивачем для сина створені всі умови для забезпечення його належного проживання, навчання та цікавого дозвілля, тобто для розвитку дитини позивач прикладає всі зусилля та можливості. Позивач разом з членами своєї сім`ї проживає за адресою: [ADDRESS] . Дитина забезпечена належним одягом, взуттям, продуктами харчування, тощо. Для проживання створені добрі, комфортні умови, в будинку наявні всі необхідні меблі, побутові електроприлади, тощо. Сім`я позивач є благополучною, матеріально забезпеченою, в ній панує доброзичлива атмосфера, взаєморозуміння. Стосунки між членами сім`ї довірливі та приязні. Позивач зазначає, що відповідач з лютого 2023 року не проживає з сином, не приймає участі у його вихованні, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини, що свідчить про його особисте ставлення до сина. Не виявляє зацікавленості в подальшій долі дитини, не цікавиться її успіхами та станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та не створює умов для отримання ним освіти, жодного разу не відвідував заклад, в якому виховується та навчається син. З часу припинення з відповідачем відносин позивач не чинила жодних перешкод для спілкування батька з дитиною. Відповідач фактично самоусунувся від своїх прав та виконання обов`язків щодо спільної неповнолітньої дитини, свідомо ними знехтував. Наголошує, що зверненню до суду передувало звернення до органу опіки та піклування виконавчого комітету Калинопільської селищної ради з заявою про надання висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . За наслідком розгляду заяви виконавчий комітет Калинопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, як орган опіки та піклування, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, вивчивши зібрані документи, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина. 08 вересня 2025 року визначено головуючого у справі та справу передано головуючому судді. Постановленою суддею ухвалою від 12 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляду у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Постановленою судом ухвалою від 10 листопада 2025 року розгляд справи призначено проводити в режимі відеоконференції. Постановленими судом ухвалами від 18 листопада 2025 року задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Також, у зв`язку з віком дитини (неповних 5 років) визнано недоцільним заслуховувати думку дитини щодо предмету спору. У судовому засіданні 23 лютого 2026 року прийнято відмову позивача від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, указаних у ньому. Додатково представник позивача наголосив на необхідності присудження до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліментів у розмірі частини доходів з дня звернення до суду. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у порядку, встановленому ч. 10 ст. 130 ЦПК України та ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з огляду на зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території України. Відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Підтримав позов та наданий раніше висновок. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд, за відсутності заперечень позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення учасників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Згідно з засвідченою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 квітня 2021 року, [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] /а.с.14/. Заочним рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 03 травня 2024 року у справі № 698/305/24 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10 жовтня 2020 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Лутугинському району та місту Сєвєродонецьку Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що 10 жовтня 2020 року складено відповідний актовий запис № 373. Рішенням установлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сімейних відносин сторони не підтримують, тому суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, враховуючи викладене, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07 січня 2025 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с.8/. З витягів з реєстрів територіальної громади від 23 квітня 2025 року № 2025/005183085 та № 2025/005183327 вбачається, що [PERSON] з 07 липня 2009 року, а [PERSON] , [INFO] - з 29 червня 2021 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] /а.с.16, 17/. Відомості про місце проживання позивача підтверджують наданою нею копією довідки про внесення відомостей до ЄДДР /а.с.19/ З копії довідки № 7114-7001988003 від 27 січня 2025 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22 березня 2024 року, як ВПО, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.13/. З копії довідки № 7114-7001999027 від 02 квітня 2024 року вбачається, що [PERSON] ,, [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 02 квітня 2024 року, як ВПО, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.13/. З відповіді Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області від 09 вересня 2025 року № 327-ЦНАП вбачається реєстрація місця проживання [PERSON] з 07 липня 1998 року за адресою: [ADDRESS] /а.с.28, 29/. З відповіді № 1753253 від 09 вересня 2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери вбачається відсутність відомостей про довідку ВПО у відповідача /а.с.26/. З висновків про стан здоров`я [PERSON] /а.с.11/, [PERSON] /а.с.12/ вбачається гарний стан здоров`я позивача та дитини. Відповідно до даних довідки Калинопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Казка» від 14 травня 2025 року № 12 про участь батьків вихованця [PERSON] , [INFO] , у дошкільному житті дитини, наданої суду в копії, встановлено, що відповідно до заяви матері та інформації вихователів дошкільної групи садочка, [PERSON] регулярно відвідує заклад. Дитина завжди охайна, доглянута. Матір дитини спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться дошкільним життям. Батько - [PERSON] , за період з 31 липня 2024 року по час надання довідки контакту з садочком, де виховується дитина, не підтримує, з вихователями не спілкується. Дитину до садочка приводить й забирає мати /а.с.10/. Відповідно до Акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] , проведеного 18 серпня 2025 року комісією Калинопільської селищної ради за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Будинок містить 4 кімнати, площа будинку становить 57 кв. м. У будинку проживають [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] . Діти забезпечені належним одягом, взуттям, продуктами харчування. Для проживання створені добрі умови. В будинку наявні всі необхідні меблі, побутові електроприлади, тощо. Створені комфортні умови для проживання. Стосунки між членами сім`ї довірливі та приязні, панує взаєморозуміння та повага. Комісією встановлено, що батько [PERSON] - [PERSON] участі в житті власної дитини не приймає /а.с.9/. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , кожний окремо показали, що є сусідами позивача по будинку, розташованому в смт Катеринопіль. Показали, що за час проживання [PERSON] в селищі [PERSON] не бачили, не знають такого. Позивач живе в селищі Катеринпіль з чоловіком [PERSON] та двома дітьми, один з яких є [PERSON] . Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] є другом її сина. Щоб до [PERSON] приїздив його рідний батько вона не бачила. [PERSON] не знає. Таким чином, наявні в справі матеріали, зібрані та подані позивачем, свідчать про наявність спору, пов`язаного з позбавленням батьківських прав відповідача через невиконання ним з 2024 року батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . Вирішуючи спір, суд висновує таке. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. У статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. За ч. 3, 4 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23). Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші). У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Так, з висновку органу опіки та піклування Калинопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області від 21 серпня 2025 року № 793/02-48 вбачається з`ясування органом опіки, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з Луганської області. З 2024 року з сином [PERSON] проживають в селищі Калинопіль Звенигородського району Черкаської області. 03 травня 2024 року Катеринопільським районним судом Черкаської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа № 698/305/24). Від шлюбу народився спільний син [PERSON] . Батько, [PERSON] , життям, здоров`ям дитини не цікавиться, не виконує батьківських обов`язків. Зі слів [PERSON] він залишився на тимчасово окупованій території за місцем реєстрації. Відповідно до довідки Калинопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Казка» загального розвитку комунальної власності Калинопільської селищної ради, [PERSON] відвідує заклад з 31 липня 2024 року. Дитина завжди охайна, доглянута. Зазначено, що мама дитини, [PERSON] , дбає про [PERSON] , спілкується з педагогами, цікавиться дошкільним життям. Батько дитини, [PERSON] , участі в дошкільному житті дитини не бере. 18 серпня 2025 року працівниками служби у справах дітей Калинопільської селищної ради, бюджетного (комунального) закладу «Центр наданні соціальних послуг» Калинопільської селищної ради проведено обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] та встановлено, що в будинку створені умови для проживання, розвитку та виховання дитини. Про те, що [PERSON] участі у житті, вихованні [PERSON] не приймає, письмово підтвердили чотири свідки-сусіди. 19 серпня 2025 року члени комісії встановили, що [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Враховуючи вищевикладене, діючи в інтересах дитини, орган опіки та піклування Калинопільської селищної ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Також, як установлено у ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В підготовчому засіданні розглянуто питання доцільності отримання думки дитини та з урахуванням її п`ятирічного віку, задля запобігання психічного травмування дитини, визнано недоцільним отримувати думку. Як установлено у ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалась на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. З матеріалів справи судом не встановлено жодних намагань відповідача виховувати дитину та матеріально її забезпечувати. Будучи обізнаним про час та місце розгляду справи відповідач жодних дій, направлених на встановлення можливості спілкування з дитиною не здійснив, у судове засідання не з`явився, що, на думку суду, свідчить про його байдужість до долі дитини. Таким чином суд висновує, що надані в справу докази підтверджують ухилення відповідача з 2024 року від виконання своїх батьківських обов`язків. Зокрема, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не приймає участь в забезпеченні дитини необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. За таких обставин суд вважає за доцільне погодитися з висновком органу опіки та піклування, вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає дослідженим судом доказам, прийнятим в якнайкращих інтересах дитини. Згідно з ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином, позбавлення батьківських прав не звільняє відповідача від обов`язку утримувати дитину, оскільки доказів неможливості відповідача сплачувати аліменти суду не надано, що вказує на наявність підстав для стягнення аліментів. За таких обставин, ураховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин про негативний стан здоров`я відповідача, наявності на його утриманні інших осіб, матеріального та сімейного стану суд вважає за необхідне присудити до стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, висновує, що судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved