Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У листопаді 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання недостовірної інформації та її спростування. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 30.06.2025 ухвалою суду було відкрито провадження за позовом [PERSON] до державного реєстратора Перещепинської міської ради [PERSON]. У зв`язку з цим [PERSON] у застосунку Tik Tok поширює інформацію, створюючи відеофайли для широкого кола користувачів застосунку під псевдонімом облікового запису (нікнейм) - [PERSON] ([PERSON] ), поширена інформація стосується позивача. Відповідач поширює недостовірну інформацію, яка не відповідає дійсності. Так, у 1 відео у застосунку Tik Tok відповідач зазначає: «реєстратор [PERSON], яка знесла будинок, дала дозвіл на знесення, точніше, опираючись на те, що ці документи були надані в даній кількості, які їй вистачило, щоб його знести …. Я сподіваюся що і на мені шахрайство цієї людини припиниться». У 2 відео у застосунку Tik Tok відповідач зазначає: « [PERSON] незаконно знесла будинок, вона не мала права цього робити без мого дозволу, без документів, без перевірки конкретної». У 3 відео у застосунку Tik Tok відповідач зазначає: «колишній оскаржує заочне рішення суду … оскаржує він це за допомогою реєстратора [PERSON]» У 4 відео у застосунку Tik Tok відповідач зазначає: « [PERSON] - це чорний реєстратор, який за хабарі продасть, мабуть і душу свою…». Позивач вважає, що дані висловлювання не можуть вважатися оціночними судженнями, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Інформація щодо позивача, висловлена відповідачем у застосунку Tik Tok, є негативною та такою, що принижує її гідність, честь та ділову репутацію, дана інформація є фактичним твердженням, констатацією фактів, котрі висловлені без припущень, і така інформація може бути перевірена на предмет достовірності. Указані вище висловлювання відповідача про позивача містять недостовірну інформацію, є негативними по відношенню до позивача, оскільки створюють у стороннього об`єктивного спостерігача про позивача негативний образ, як особи, яка вчиняє правопорушення, а також інші дії на шкоду інтересам громадян в Україні та на шкоду суспільним та державним інтересам України. Поширення такої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, поширену [PERSON] в соцмедійному застосунку Tik Tok під псевдонімом облікового запису (нікнейм) - [PERSON] ([PERSON] ). Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену нею недостовірну інформацію не пізніше 5 днів з дня набрання рішення законної сили, шляхом розміщення [PERSON] в соцмедійному застосунку Tik Tok під псевдонімом облікового запису (нікнейм) - [PERSON] ([PERSON] ) відеофайлу, у якому буде зазначено: «Я, [PERSON] ( [PERSON] ([PERSON] ) визнаю, що у створених мною відеофайлах неправомірно поширила інформацію про державного реєстратора речових прав на нерухоме майно [PERSON] , порушивши її права на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації». Зобов`язати [PERSON] видалити в соцмедійному застосунку Tik Tok під псевдонімом облікового запису (нікнейм) - [PERSON] ([PERSON] ) поширену недостовірну інформацію, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви. Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26.11.2025 відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 16.01.2026 відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Висловлювання особою власних поглядів, критичних висловлювань, зауважень, припущень, не може призводити до визнання таких дій протиправними, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено ст. 10 Конвенції. Інформація із відеофайлів, на які посилається позивач, за своїм змістом висвітлює діяльність позивача, як державного службовця і публічної особи і питання, які становлять суспільний інтерес, та містить в собі лише оціночні судження і не містить фактичних відомостей у вчиненні позивачем конкретних кримінальних правопорушень. Висловлювання у відеофайлах є особистою думкою автора та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях. Позивач не надала доказів, що поширена зазначена інформація завдала шкоди її ділової репутації. Позивач є державним службовцем, який обіймає посаду державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, а тому, відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його дії становлять суспільний інтерес. Із відеофайлів не вбачається приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, а лише критика та емоційна оцінка дій позивача, як державного службовця. На час розгляду справи жодні відеофайли за участю відповідача, з яких би вбачалась наведена у позові критична інформація на адресу позивача, у застосунку Tik Tok за посиланням на обліковий запис під псевдонімом облікового запису (нікнейм) - [PERSON] ([PERSON] ) відсутні. Само по собі посилання на обліковий запис під псевдонімом облікового запису (нікнейм) - [PERSON] ([PERSON] ) не може служити доказом поширення інформації. За таким посиланням відсутні будь - які доступні для огляду відеофайли з інформацією, на яку посилається позивач. Визнання інформації недостовірною є непрямим або неналежним способом захисту у справах про поширення інформації, оскільки така вимога не призведе до відновлення права позивача, яке на його думку є порушеним. Обрання відповідачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові у його відповідній частині. Тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 16.02.2026 позивач надала до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначила, що вислови у відеофайлах: «знесла будинок», «надала дозвіл на знесення будинку», «чорний реєстратор» - це не просто критика, а звинувачення у кримінальному правопорушенні, є повідомленням про конкретні протиправні дії. Статус державного реєстратора не дає Відповідачу «ліцензії на наклеп». Оскільки на відео чітко видно обличчя відповідача, обличчя відповідача повністю збігається з паспортними даними, то суд може самостійно пересвідчитися в тому, що на відео саме відповідач. Видалення відеофайлів після подання позову є спробою знищення доказів та свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку відповідача. Твердження відповідача про «видозміну» є припущенням та не підкріплено жодним доказом. Видалення відео не є автоматичним спростуванням брехні. Видалення відео припиняє подальше розповсюдження недостовірної інформації, але не відновлює репутацію позивача. 23.02.2026 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких зазначено, що позивач, будучи державним реєстратором речових прав на нерухоме майно, повинен бути толерантним і готовим до підвищеної критики, зокрема, у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства, підвищеної зацікавленості суспільства, їхньою діяльністю та/або особистим життям, адже він, обираючи кар`єру державного службовця і публічної особи, погодився на таку увагу. Із відеофайлів не вбачається приниження честі, гідності та ділової репутації, а лише критика, емоційна оцінка дій позивача, як державного службовця. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідач у відзиві зазначила про розгляд справи без її участі. Вислухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (постанова Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 569/18824/21, провадження № 61-14309св23). Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц, положення статті 30 Закону України «Про інформацію» визначають, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо. Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту у судовому порядку права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (стаття 4 КАС України). Далі, згідно з частиною другою статті 31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації в праві вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. (Постанова Верховного Суду від 21 березня 2019 року по справі № 368/655/17). Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Суд зазначає, що при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є державним реєстратором Перещепинської міської ради, а тому вона є публічною особою, відіграє важливу роль у діяльності держави, а її дії становлять суспільний інтерес. Як вбачається із матеріалів справи 16.02.2026 Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення по цивільній справі № 179/952/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора Перещепинської міської ради [PERSON], фізичної особи-підприємця [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора та скасування реєстрації у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва довідки про знищення/знесення майна. Дане рішення не набрало законної сили. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано флеш накопичувач, на якому міститься 4 відеофайлу, які були досліджені в судовому засіданні. Так, у відеофайлі № 1 особа жіночої статті під нікнем [PERSON] у застосунку Tik Tok зазначає: «реєстратор [PERSON], яка знесла будинок, дала дозвіл на знесення, точніше, опираючись на те, що ці документи були надані в даній кількості, які їй вистачило, щоб його знести. Але вона дуже помиляється стосовно цього і також, розуміючи чим зараз пахне. Я так розумію, що реєстратор подзвонила і сказала, якщо піде далі, то буде вам всім весело. А я хочу сказати, що весело буде й реєстратору, люди, які працюють на держслужбових посадах і чинять такі вчинки будуть відповідати за це, будуть відповідати посадами, коштами і всім іншим, я сподіваюся що і на мені шахрайство цієї людини припиниться». У відео № 2 особа жіночої статті під нікнем [PERSON] у застосунку Tik Tok зазначає: «У Конституції України є статті по моїй справі, законом вбачається, що людина, а саме: [PERSON] незаконно знесла будинок, вона не мала права цього робити без мого дозволу, без документів, без перевірки конкретної». У відео № 3 особа жіночої статті під нікнем [PERSON] у застосунку Tik Tok зазначає: «колишній оскаржує заочне рішення суду … оскаржує він це за допомогою реєстратора [PERSON]» У відео № 4 особа жіночої статті під нікнем [PERSON] у застосунку Tik Tok зазначає: « [PERSON] - це чорний реєстратор, який за хабарі продасть, мабуть і душу свою…». Аналізуючи зміст рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16.02.2026, яке не набрало законної сили, та дослідженні відео, суд приходить до висновку, що на відеофайлах зображена саме відповідач [PERSON] , оскільки зміст відеофайлів стосується спору, який був предметом розгляду цивільної справи № 179/952/25. Крім того, відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву не спростовувала факт того, що на відеофайлах зображена саме вона. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/13556/18 зазначено, що: «у зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину третю) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості». Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що позивачка [PERSON] є публічною особою - державним реєстратором Перещепинської міської ради, тобто, у розумінні Резолюції, відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Тож, межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо неї є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки її дії становлять підвищений суспільний інтерес. [PERSON] , як публічна особа, мала б усвідомити, що вона самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть шокуючою; вона мала бути готовою до того, що критика на її адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для неї. Суд акцентує увагу на тому, що публічний статус позивачки та суспільний інтерес щодо неї при виконанні своїх обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно неї, що узгоджується зі статтею 10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є публічною особою в силу своєї діяльності, відтак межа допустимої критики стосовно неї як публічної особи є значно ширшою, а її діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу. Враховуючи вищенаведене, можна зробити висновки, що по-перше, оскільки [PERSON] є публічною особою, то і межа допустимої критики щодо неї є ширшою, ніж щодо приватної особи, та по-друге, оспорювана поширена інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і, за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) іншої особи - відповідача щодо певних подій. Позивач [PERSON] , обіймаючи посаду державного реєстратора Перещепинської міської ради, автоматично обмежила своє право на приватність життя, оскільки набула статусу публічної особи, інформація, викладена у досліджених відеофайлах, стосуються позивача не як приватної, а як публічної особи. Аналізуючи відеофайли, надані позивачем, суд вважає, що такі висловлювання є виключно оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями. Такими, що мали за ціль привернути увагу інших осіб на несправедливу, на думку відповідачки, поведінку позивача та певні негативні щодо позивача вислови в даних відео дійсно мали місце. По своїй суті висловлювання, що є предметом у даній справі, є критичними висловлюваннями відповідача стосовно позивача; частково виразом свого ставлення до рішення державного реєстратора щодо нерухомого майна, яке було предметом розгляду у справі № 179/952/25; спрямовані на захист її прав у спосіб поширення у публічному просторі, тощо. Відповідно такі критичні висловлювання базуються на певних фактах, а саме стосуються судової суперечки між позивачем та відповідачем, однак є оцінкою самої відповідачки певних фактів, її оцінкою у конкретній ситуації із накладенням власного бачення такої ситуації, а не констатацією таких фактів. Зазначена інформація у відео містить власне тлумачення відповідача [PERSON] щодо подій, оціночне переконання відповідача, оціночні судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів, тобто, викладення інформації через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів. [PERSON] , даючи оцінку подіям відносно особи позивача, як державного реєстратора Перещепинської міської ради, займаної нею посади та її діяльності, висловила свої погляди, висловлена відповідачем відносно позивача інформація є оціночним судженням, а не фактичним твердженням. Спірна інформація є власною думкою відповідача щодо діяльності позивачки, критикою дій останньої з використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень. Таким чином, зазначені на відеофайлах під нікнем [PERSON] у застосунку Tik Tok вислови, які визначені позивачем як інформація, що порочить її гідність, честь та ділову репутацію, є висловленнями ряду оціночних суджень, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер такого викладення спірної інформації. Матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання позивача на те, що зміст відео щодо неї є фактичним твердженням про вчинення злочину, є помилковими. Аналізуючи зміст інформації, яка міститься у досліджених відеофайлах, суд приходить до висновку, що така інформація є оціночними судженнями відповідача [PERSON] , не є фактичними твердженнями, а є критикою, оцінкою діяльності позивача як державного реєстратора, на переконання суду, є особистою думкою відповідача зазначених фраз, які свідчать про те, що між учасниками мали місце конфліктні ситуації, та відповідач не згоден із діяльністю позивача як посадової особи. Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню. Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц (провадження № 61-319св21), від 24 червня 2021 року у справі № 552/1030/20 (провадження № 61-18186св20). Отже, у даному конкретному випадку, аналізуючи інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною, такою, що носить образливий характер, та зобов`язати відповідача її спростувати, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, суд приходить до висновку, що зазначена інформація, викладена у відеофайлах під нікнем [PERSON] у застосунку Tik Tok, є нічим іншим, як оціночними судженнями, які містять виключно критичну суб`єктивну думку відносно позивача. Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною та її спростування, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою. Суд зазначає, що хоча висловлена відповідачем інформація могла непокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена позивачкою як провокативна та така, що порушує її особисті немайнові права, однак по своїй суті висловлена інформація відповідачем є власною оцінкою (інтерпретацією) певних подій та обставин та не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем кримінального або іншого правопорушення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недостовірною інформації не підлягають задоволенню. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про захист честі та гідності, позовні вимоги про спростування недостовірної інформації шляхом опублікування спростування, які є похідними від вищезазначених вимог, задоволенню також не підлягають. Крім того, суд вважає, що позивачкою не доведено належними та достатніми доказами, що інформація, яку вона просила визнати недостовірною, була поширена саме відповідачкою. З цього приводу суд зазначає, що надані позивачкою відеофайли на флеш накопичувачі самі по собі не є автоматично допустимим доказом у справах про захист честі та гідності, оскільки Верховним Судом сформовано та послідовно підтримується позиція щодо того, що такі відео можуть бути прийняті як доказ за умови їх належного оформлення та наявності додаткових доказів, що підтверджують їх достовірність, наприклад, завірення провайдером або власником ресурсу, зазначення точної адреси сторінки та часу її отримання, особливо у випадках, коли йдеться про повідомлення з месенджерів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, відео, є електронним доказом. Тож, копія відео, наданого до суду, має бути засвідчена електронним підписом. Позивачем не надано суду допустимого доказу, а саме: доказу, яке зроблене і завірене позивачем, із зазначенням точного часу її отримання, коли саме дані відео були розміщені у застосунку Tik Tok у обліковому записі під нікнем [PERSON]. Крім того, суд вважає, що твердження позивача про те, що, вказані відео були розміщені відповідачем [PERSON] на власній сторінці у застосунку Tik Tok під ім`ям «[PERSON] », не підтверджується матеріалами справи, оскільки не можливо зробити висновок, що це копії з власної сторінки відповідача [PERSON] у застосунку Tik Tok чи будь-якої іншої особи (відсутні будь-які ідентифікаційні ознаки індивідуальної сторінки (акаунту) особи у застосунку Tik Tok, а саме: немає фотографії особи-власника сторінки; дати народження; місця проживання; тощо); не можливо зробити висновок, коли саме публікації були зроблені. Посилаючись лише як на належний відповідачці нікнем, де були викладені відео щодо інформації про позивача, позивач [PERSON] не зазначає, коли ці відео були зроблені, а лише узагальнює зміст публікацій. Представником позивача не заявлялося клопотання про огляд сторінки у застосунку Tik Tok у обліковому записі під нікнем [PERSON] у судовому засіданні. Відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє та/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо власник веб-сторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Надаючи аналіз наданих позивачем доказів, з урахуванням того, що реєстрація доменного імені є відкритою, здійснюється в онлайн-режимі на підставі онлайн-заявки особи, яка має намір зареєструвати доменне ім`я, та не потребує жодного підтвердження, ідентифікації та авторизації особи реєстранта, неможливо встановити, що саме [PERSON] є власником акаунту [PERSON] в мережі "ТікТок" та автором поширюваного відео. Отже, позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав жодних належних і допустимих доказів: про приналежність вказаного контенту власній сторінці відповідача [PERSON] у застосунку "ТікТок". Судом також враховано, що застосунок "ТікТок" є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, застосунок "ТікТок" при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, спроб отримання інформації для підтвердження доводів позовної заяви, що саме акаунт [PERSON] у застосунку "ТікТок" належить [PERSON] , позовна заява та додані до неї позивачем докази - не містять. Таким чином, суд констатує відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження приналежності акаунту [PERSON] у застосунку "ТікТок" відповідачу [PERSON] . Позивач не надав доказів, щоб підтвердити дані користувача (адреса електронної пошти, телефон, IP-адресу та інші індифікатори), що, в свою чергу, могло довести/підтвердити належність вказаної веб-сторінки у застосунку Tik Tok саме відповідачу [PERSON] . З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання недостовірної інформації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч.2 ст.141 ЦК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed