Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Акціонерне товариство «Універсал Банк» (надалі «Позивач») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 04.11.2020 року у розмірі 71 935,49 грн., яка складається з: - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 71 935,49 грн., - заборгованість за пенею 0,00 грн.; - заборгованість за порушення грошового зобов`язання 0,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.11.2020 року [PERSON] встановив мобільний додаток monobank. Пройшовши реєстрацію та надавши пакет документів, підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг Monobank шляхом застосування цифрового власноручного підпису. Цим самим Відповідач підтвердив: отримання примірника договору в мобільному додатку Monobank; ознайомлення та згоду з умовами договору; укладення договору; зобов`язався виконувати умови договору. На підставі укладеного Договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 39 000,00 грн. на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка [NUMBER] . Однак, свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 06.08.2025 року у нього виникла заборгованість в сумі 71 935,49 грн., що становить загальний залишок заборгованості за наданим кредитом. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором, заборгованість не погашає. Враховуючи зазначене, Позивач просить стягнути з Відповідача на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» вказану суму заборгованості. Представник Позивача у позові просив розглядати справу у відсутності уповноваженого представника, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Крім того, повідомлення Відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно зі ст.1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 04.11.2020 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг, відповідно до умов якого АТ «Універсал Банк» відкрило [PERSON] поточний рахунок у гривні та надано кредит у вигляді встановленого максимального кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі до 39000,00 грн. За умовами договору у АТ «Універсал Банк» відкрито поточний рахунок на ім`я [PERSON] та встановлено умови кредитування: пільговий період за користування кредитним лімітом до 62 днів. У разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися відсоткова ставка на 3,1 % місяць. У заяві також зазначено, що [PERSON] згідний з тим, що ця заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав анкету заяву до договору про надання банківських послуг і витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи (ресурс: Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» розміщені на офіційному сайті: https://www.monobank.ua/terms). До анкети-заяви банком долучено Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank в редакції, чинній з 27 листопада 2021 року, які не містять реквізитів та підпису позичальника, та паспорт споживчого кредиту Чорної картки monobank. Відповідно до виписки про рух коштів по картці Відповідача за період з 06.11.2020 до 01.06.2025 року Відповідач користувався кредитними коштами, здійснював розрахунки платіжною карткою [NUMBER] , зокрема купував продукти, знімав готівкові кошти, поповнював номер мобільного телефону, тощо. Відповідно до довідки про наявність рахунку від 08.08.2025 року [PERSON] має поточний рахунок, номер якого вказаний в анкеті-заяві і платіжну картку [NUMBER] із строком дії до 08/29. Згідно із довідки про розмір встановленого ліміту [PERSON] 10.03.2021 встановлено суму кредитного ліміту 5000 грн., 07.11.2021 року збільшено суму кредитного ліміту до 12000 грн., 16.09.2022 року збільшено суму кредитного ліміту до 20000 грн., 21.07.2023 року збільшено суму кредитного ліміту до 50000 грн., 30.07.2023 року зменшено суму кредитного ліміту до 39000 грн. Згідно із наданим банком розрахунком за договором від 04.11.2020 року Відповідач має заборгованість у розмірі 71 935,49 грн., в тому числі: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 71 935,49 грн.; заборгованість за пенею 0,00 грн.; заборгованість за порушення грошового зобов`язання 0,00 грн. Отже, на підставі досліджених у справі доказів, суд робить висновок, що 04.11.2020 року між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору б/н. [PERSON] , будучи вільним в укладенні кредитного договору, виборі контрагента і визначенні умов договору, будучи обізнаним з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами та інших платежів, підписав кредитний договір, чим погодив його умови. [PERSON] отримав кредитні кошти і у нього виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначеними в кредитному договорі. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту. Аналіз матеріалів справи та викладене свідчить про наявність доказів на підтвердження того, що Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суми позики) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої палати Верховного Суду у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) від 03 липня 2019 року. Відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості за кредитним договором в частині тіла кредиту. Проте позивач заявляє до стягнення заборгованість за тілом кредиту в розмірі 71 935,49 грн., яка складається з повністю використаного Відповідачем кредитного ліміту у сумі 39 000 грн. та суми овердрафту в сумі 32 935,49 грн. За твердженням Позивача овердрафт виник наступним чином: якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для оплати заборгованості, то заборгованість збільшується на суму заборгованості за договором по відсоткам до погашення, по неустойці. При цьому банк надає кредит згідно з договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме: відсотків за користування кредитним лімітом, неустойки за прострочені платежі згідно з тарифами. Судом встановлено, що в даному випадку Позивач діяв відповідно до п. п. 5.22 Розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг, які банком додано до позовної заяви. Так, на підставі положень п. 5.10.1 Розділу ІІ Умов і правил, які є частиною Договору, клієнт доручає банку здійснювати списання грошей з його поточного рахунку за рахунок власних коштів, а в разі їхньої відсутності - за рахунок кредитного ліміту, в розмірі відсотків, які підлягають сплаті за цим договором. Однак, списання процентів за рахунок кредитного ліміту може бути здійснено за умови наявності невикористаного кредитного ліміту (здійснювати договірне списання). В разі, якщо у клієнта повністю використаний кредитний ліміт доручення клієнта про договірне списання за рахунок кредитного ліміту не застосовується. Як встановлено Судом, Позивач в односторонньому порядку за рахунок кредитних коштів, понад встановлений кредитний ліміт 39 000,00 грн., погасив заборгованість за нарахованими відсотками в загальній сумі 32 935,49 грн., що не відповідає узгодженими між сторонами умовами, з огляду на наступне. Так, в ході розгляду даної справи Суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відсутні підстави вважати, що Відповідач погодився на списання процентів за рахунок коштів понад встановлений кредитний ліміт. Так, в анкеті-заяві до договору про надання банківських послуг [PERSON] погодився з тим, що ця анкета-заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту становить договір про надання банківських послуг. При цьому Суд звертає увагу на те, що в самій анкеті-заяві не визначені умови кредитування, у тому числі й процентна ставка, комісія, кешбек, можливість зміни банком в односторонньому порядку умов договору та інше. Матеріали справи не містять підтверджень про ознайомлення [PERSON] з основними умовами кредитування, оскільки не містять його підпису, як і немає доказів, що саме ці умови і правила обслуговування розумів Відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання Відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, комісії, списання по яких відображені у розрахунку заборгованості та виписці по руху коштів. Роздруківка із сайту Позивача та посилання на нього належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд також зазначає, що в даному спорі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві основних умов кредитування, домовленості сторін про сплату відсотків, комісій надані банком умови та правила обслуговування і тарифи не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Оскільки умови і правила обслуговування, витяг з тарифів, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підписів позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Щодо долученого до матеріалів справи паспорта споживчого кредиту, то суд оцінює його з урахуванням позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, згідно з якою потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитовця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачає наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20-ц (провадження №61- 13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі №313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19 (провадження №61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. У даному випадку паспорт споживчого кредитування, який у Законі України «Про споживче кредитування» трактується як інформація, яка надається споживачеві перед укладенням договору про споживчий кредит, в силу згаданої позиції Верховного Суду може свідчити тільки про ознайомлення відповідача з можливістю зміни умов кредитування, надання можливості порівняти різні пропозиції кредитодавця, але аж ніяк не може бути підтвердженням того, на які саме умови він пристав. Крім того, паспорт споживчого кредитування, який долучений до справи, не містить жодного підпису відповідача: ні власноручного, ні електронного, а відповідна графа з назвою "підпис споживача" є незаповненою. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом з матеріалів справи встановлено, що заборгованість Відповідача в розмірі 71 935,49 грн. Позивач визначає як залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), хоча, як вбачається з виписки по руху коштів, у таку увійшли і списані відсотки, нараховані поза кредитним лімітом та сплачені позичальником у загальній сумі 32 935,49 грн. Проте умовами кредитного договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем, не обумовлено розмір та порядок нарахування таких. Більше того, як вбачається із розрахунку заборгованості, банк формував тіло кредиту (розмір якого також не обумовлено кредитним договором) накопичувальним способом, включаючи до суми фактично використаних позичальником коштів нараховані проценти. В кожному наступному місяці проценти знову нараховувалися на збільшене в такий спосіб тіло кредиту, до якого увійшли попередні відсоткові нарахування. Тобто в такий спосіб банк нараховував проценти не лише на фактично використані відповідачем кредитні кошти, а й проценти за користування цими коштами, які погашалися банком за рахунок кредитного ліміту та включалися до витрачених клієнтом кредитних коштів. Матеріалами справи підтверджується, що Відповідач підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, відповідно до якої банк відкрив йому поточний рахунок та встановив на нього кредитний ліміт, але жодних доказів умов кредитування, на які погодився Відповідач, банк не надав, тому відсутні підстави для задоволення позову в заявленому обсязі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і при розгляді 18.05.2022 справи №697/302/20 за позовом АТ « Універсал Банк» про стягнення заборгованості. Відповідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Вказане свідчить про відсутність правових підстав для нарахування Відповідачу процентів за користування коштами та віднесення їх до тіла кредиту, передбачених умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами та паспортом кредиту. З матеріалів справи дійсно вбачається, що Відповідач неодноразово вносив кошти у рахунок погашення кредитної заборгованості, однак сплачені ним кошти розподілялись банком на погашення відсотків, тобто не спрямовувались на погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим заборгованість зростала. З виписки по руху коштів, яку надано до позову, встановлено, що Відповідач отримував кошти з кредитної картки, однак не повертав своєчасно останньому грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом перевірено розрахунок заборгованості, оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема, анкетою-заявою до договору про надання банківських послуг, яку підписано Відповідачем. Тому з підстав, заявлених в позові, з позичальника підлягає стягненню непогашена заборгованість за тілом кредиту, нарахована відповідно до умов договору, за вирахуванням безпідставно віднесених до тіла кредиту нарахованих процентів в розмірі 32 935,49грн (овердрафту), які в порушення умов договору погашені за рахунок кредитних коштів понад встановлений кредитний ліміт 39 000,00 грн., що призвело до його збільшення. Позовних вимог про стягнення відсотків Позивачем за даним позовом не заявлено. Суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, за встановлених обставин укладення договору про надання банківських послуг та, взявши на себе зобов`язання з повернення кредитного ліміту, Відповідач належним чином їх не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, дійшов висновку, що з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню заборгованість за договором в розмірі 39 000,00 грн. (71935,49 грн. 32 935,49 грн.) заборгованості за тілом кредиту. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд вважає необхідним частково задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитом за договором б/н від 04.11.2020 року у розмірі 39 000,00 грн., в тому числі: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 39 000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Судом задоволено позовні вимоги на загальну суму 39 000,00 грн., отже з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1641,64 грн., що пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial