Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

позивачка, в інтересах якої діє представник адвокат Ковальська Станіслава Євгенівна, звернулася до суду з позовом до [PERSON] ; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності. В обґрунтовування позовних вимог зазначила, що [PERSON] , [INFO] , придбав право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13 8/ФЗ від 12 травня 1999 року. Вказаний договір було укладено на Придніпровській товарній біржі, нотаріально договір не посвідчувався. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , яка звернулась до приватного нотаріуса Синельниківського районну нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової Ірини Юріївни із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим в провадженні останньої знаходиться спадкова справа № 60/2023 відкрита до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Однак, нотаріус не може видати позивачці свідоцтво про право власності, оскільки, листом Нотаріуса від 18.03.2024 вих. № 73/02-14 зазначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений. Цим же листом нотаріусом зазначено про необхідність позивачці звернутись із позовною заявою про визнання зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна № 138/ФЗ від 12 травня 1999 року, який було укладено на Придніпровській товарній біржі таким, що відбувся, та визнання права власності на нерухоме майно щодо житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі- продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української PCP 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Просить визнати договір купівлі-продажу № 138/ФЗ нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , від 12.05.1998 року, укладений між [PERSON] (за довіреністю продавця представляв [PERSON] ) та [PERSON] дійсним; визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Представник позивачки у судове засідання не з`явилася, попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка, в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлялась шляхом розміщення оголошення про викли на офіційному сайті суду. Третя особа у судове засідання не з`явилася, попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 12.05.1999 року на Придніпровській товарній біржі [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна за №138/ФЗ, згідно якого придбав житловий будинок житловою площею 12,40 кв.м., який складається з 1 кімнати, розташований на земельній ділянці площею 1031 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір 30.06.1999 зареєстрований в Синельниківському бюро технічної інвентаризації. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.03.2023 року [INFO] [PERSON] помер. З копії спадкової справи №60/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що спадкоємцем після його смерті за заповітом є [PERSON] , яка 01.06.2023 року звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом до приватного нотаріуса Синельниківського районну нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової Ірини Юріївни. З копії про право на спадщину за заповітом серія НТВ 568945, зареєстрованого в реєстрі за №187 вбачається, що спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] , які й видано свідоцтво на спадщину у вигляді грошових коштів. Згідно листа нотаріуса від 18.03.2024 вих. № 73/02-14, [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем на право спадкування за заповітом на все майно після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців за законом та/або права на обов`язкову частку у спадщини немає. До складу спадкового майна входить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 138/ФЗ від 12 травня 1999 року, який було укладено на Придніпровській товарній біржі, та не був нотаріально посвідчений. У зв`язку з чим нотаріус не може видати спадкоємиці свідоцтво про право власності. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 цього Кодексу. Натомість частиною 2 статті 47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини 2 статті 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали таку підставу для державної реєстрації об`єктів нерухомого майна як договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були різним чином врегульовані нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу нерухомого майна, укладених на товарній біржі. Зі змісту Договору №138/ФЗ від 12.05.1999 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Придніпровській товарній біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав. У відповідності до вимог статті 227 ЦК УРСР даний договір підлягав реєстрації в Синельниківському бюро технічної інвентаризації. 30.06.1999 право власності на вищевказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в Синельниківському бюро технічної інвентаризації, про що в реєстраційній книзі зроблено запис за №1177/9. Отже, зареєструвавши на підставі Договору №138/ФЗ від 12.05.1999 за [PERSON] право власності на вищевказаний житловий будинок, держава тим самим визнала його право власності на такий будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Законом України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладення №138/ФЗ від 12.05.1999) не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених статтею 15 цього Закону до біржової операції. Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України аналогічна норма передбачалась частиною 2 статті 47 ЦК УРСР, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, повністю виконали його умови, а також дотримались процедури державної реєстрації переходу права власності на об`єкт купівлі-продажу, що свідчить про реальність та дійсність такого правочину. За таких обставин, враховуючи що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, суд вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 12.05.1998 року, укладеного між [PERSON] (за довіреністю продавця представляв [PERSON] ) та [PERSON] , може бути визнаний судом дійсним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. ст. 1216, 1222 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до норм ч,5ст,1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивачка єдиний спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності за заповітом після його смерті, так як житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 138/ФЗ від 12 травня 1999 року, який було укладено на Придніпровській товарній біржі, та не був нотаріально посвідчений. Тому, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не суперечать закону та не порушують права, свободи та інтереси інших осіб. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст рішення складений відповідно до ч. 5ст. 268 ЦПК України, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, тобто датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 18.02.2026 року, є дата складення повного судового рішення 02.03.2026 року.

Outcome: approved