Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

17 липня 2025 року до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя, на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 27.06.2025 року про направлення справи за підсудністю, надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, [INFO] , про стягнення аліментів та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. В обґрунтування позову зазначено, що 14 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 25.10.2018 року у справі №330/1515/18 (провадження №2/330/545/2018). Після розірвання шлюбу спільна донька [PERSON] залишилася проживати з відповідачем, а позивач в свою чергу вирішив переїхати до міста Києва і з 2020 року почав проживати в місті Києві. На даний час позивач відповідно до довідки № 3008-7001886863, виданої 15 вересня 2023 року має фактичне місце проживання в квартирі [ADDRESS] . Позивач постійно підтримував зв`язок з відповідачем та донькою, вони телефонували один одному, спілкувалися, позивач надав відповідачу матеріальну допомогу по утриманню дитини, передавав подарунку та зустрічався. 24 лютого 2022 року російська федерація почала повномасштабне вторгнення в У країну і російські збройні сили почали захоплення частини Запорізької області в тому числі Якимівського району, де проживали відповідач з дитиною. Після окупація с. Таврійського позивач не знаходив собі місця, оскільки зв?язок з відповідачем то був, то його не було. Влітку 2023 року позивач вирішив зайнятися питанням повернення доньки на підконтрольну територію України. 29 серпня 2023 року позивач звернувся до Благодійної організації «Благодійний фонд «Спасемо Україну» з проханням щодо повернення з тимчасової окупації своєї малолітньої доньки, яка проживала за адресою: [ADDRESS] . 12 вересня 2023 року за допомогою до Благодійної організації «Благодійний фонд «Спасемо Україну» доньку було повернуто позивачу, що підтверджується відповідною довідкою N? 2023/312 від 05 червня 2025 року. Одразу після повернення, позивач та донька почали проживати разом в квартирі. 3 15 жовтня вересня 2023 року Кіара є внутрішньо переміщеною особо. Позивач влаштував [PERSON] на навчання до Спеціалізованої школи № 40 Святошинського району, де вона навчається з 27 жовтня 2023 року. Наразі вона є ученицею 9-В класу даної школи про, що свідчить відповідна довідка N? 151 від 03 червня 2025 року. Відповідно до характеристики № 130 від 03 червня 2025 року позивач систематично цікавиться навчанням дочки, відвідує школу. Постійно контактує з класним керівником щодо психологічного стану [PERSON] , оскільки вона була вивезена з окупованої території. Натомість відповідач школу не відвідувала, та класний керівник її ніколи не бачила та не спілкувалася. На даний відповідач фактично самоусунулася від свого батьківського обов`язку щодо виховання [PERSON] , вона не надає жодної посильної матеріальної допомоги по утриманню дитини, аліменти вона не платить і донька знаходиться повністю на утриманні позивача. На зв`язок відповідач вже не виходить з літа 2023 року та не намагається виїхати з окупованої території. З урахуванням викладеного просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття; встановити юридичний факт про те, що [PERSON] самостійно виховує та утримує дочку [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2025 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2025 року витребувано від Міністерства соціальної політики України інформацію про перебування відповідача на обліку як ВПО, а також витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ інформацію про перетин відповідачем кордону України в період з 24.02.2022 року. 29.07.2025 року на електронну пошту суду (04.08.2025 року засобами поштового зв`язку потворно) від Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ надійшла витребувана судом інформація, згідно якої відомості про перетин державного кордону України [PERSON] в період 24.02.2022 року по 29.07.2025 року відсутні. 14.08.2025 року на електронну пошту суду від Міністерства соціальної політики України надійшла витребувана судом інформація, згідно якої [PERSON] на обліку як внутрішньо-переміщена особа не перебуває. Ухвалою суду від 15.08.2025 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. 15.09.2025 від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшла заява про забезпечення позову, згідно якої представник позивача просить: 1) вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання [INFO] надати відстрочку [PERSON] на період розгляду та ухвалення рішення по цивільній справі 759/13242/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, [INFO] , про стягнення аліментів та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини; 2) вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання [INFO] відтермінувати, зупинити дію мобілізаційного розпорядження на період розгляду та ухвалення рішення по цивільній справі 759/13242/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, [INFO] , про стягнення аліментів та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Заява вмотивована тим, що 12 вересня 2025 року позивача було доставлено до [INFO] , та 13 вересня 2025 року вранці позивача було доставлено до ДВРЗ і повідомлено, що він прямує до навчального центру. Посилаючись на те, що на утриманні та одноосібному вихованні позивача перебуває неповнолітня дитина, яка у зв`язку мобілізацією позивача залишилась без батьківського піклування та догляду. 16.09.2025 року від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: копії військового квитка, копії обліково-послужної картки до військового квитка, копії характеристики від 15.09.2025 та копії довідки. Ухвалою суду від 22.09.2025 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Бондар Антона Вікторовича, який діє в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, [INFO] , про стягнення аліментів та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. 06.10.2025 від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - військову частину [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка мотивована тим, що позивач проходить наразі військову службу у військовій частині [NUMBER] . У разі задоволення судом позовних вимог позивача, він матиме право на отримання відстрочки від проходження військової служби або звільнення з військової служби на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що затверджений постановою КМУ № 560 від 16 травня 2024 року «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період». І тому рішення суду, у разі задоволення позовних вимог вплине на права та обов`язки військової частини [NUMBER] , в якій позивач проходить військову службу і тому подається дана заява про залучення військової частини [NUMBER] у якості третьої особи. 06.10.2025 року від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшло клопотання про долучення доказів. 08.10.2025 року від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшла заява, в якій просить закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду, підготовче засідання провести без його участі. 08.10.2025 року від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшло клопотання про долучення доказів направлення позову третій особі військовій частині [NUMBER] . 23.10.2025 року від представника позивача адвоката Бондар А.В. надійшла заява, в якій просить закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду, викликати в судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] . Просить підготовче засідання провести без його участі. Ухвалою суду від 24.10.2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті; задоволено клопотання позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бондар А.В. в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог, відмовились від допиту заявленого свідка [PERSON] , яка не може з`явитися до суду за станом здоров`я. Позивач пояснив, що повідомляв колишню дружину, що його мобілізовано, а донька наразі в м. Кам`янське з дальньою родичкою, у якої дуже поганий стан здоров`я, проте колишня дружина так і не зв`язалася з донькою, наміру приїжджати не має. Треті особи, повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. З заявами/клопотаннями до суду не звертались. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України з огляду на таке. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента Україна та триває й на теперішній час. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України України № 376 від 28.02.2025, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 року за № 380/43786, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. До вказаного Переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України входить Якимівська селищна рада. Зареєстрованим місцем проживання відповідача у справі [PERSON] , за відомостями Управління державної міграційної служби у Запорізькій області є Запорізька область, Мелітопольський (Якимівський) район, с. Таврійське, вул. Бурназова, буд. 12, що відноситься до тимчасово окупованої російською федерацією території України. Отже у відділень Укрпошти відсутні можливості доставки пошти відповідачу у с. Таврійське Якимівського району Запорізької області. Порядок повідомлення осіб, що знаходяться на тимчасово окупованій території врегульовано нормами ст.12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Відповідно до частини першої статті 12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. На підставі викладеного, повідомлення судом відповідача про розгляд справи здійснювалось через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, тобто він вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки сторона позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав. 14 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 25.10.2018 року у справі №330/1515/18, провадження №2/330/545/2018 (а.с.19). Під час шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.10.2009 року (а.с.18). Як вбачається з копії заочного рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25.10.2018 року, на момент звернення до суду питання щодо проживання дитини з матір`ю було вирішено між сторонами (а.с.19). 29 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до БО БФ «Спасемо Україну» з проханням щодо повернення з тимчасової окупації своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . 12.09.2023 року БО БФ «Спасемо Україну» повернуло [PERSON] на підконтрольну Україні територію. Вказані обставини підтверджені довідкою БО БФ «Спасемо Україну» №2023/312 від 05.06.2025 року (а.с.20). Згідно довідки від 15.09.2023 року №3008-7001886863 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). [PERSON] є ученицею 9-В класу спеціалізованої школи №40, що підтверджується Довідкою №151 від 03.06.2025 року та Довідкою №167 від 15.09.2025 року (а.с.23, 104). Згідно характеристики учениці 8-Б класу Спеціалізованої школи №40 Святошинського району м. Києва [PERSON] №130 від 03.06.2025 року, завдяки психологічному мікроклімату в класі та підтримці батька, психологічний стан [PERSON] нормалізувався, вона стала спокійною, врівноваженою та впевненою у собі. Батько, [PERSON] , систематично цікавиться навчанням дочки, відвідує школу та постійно контактує з класним керівником щодо психологічного стану [PERSON] , оскільки вона була вивезена з тимчасово окупованої території. Мати [PERSON] , [PERSON] , школу не відвідувала, класник керівник її ніколи не бачила та не спілкувалася (а.с.24). Згідно характеристики учениці 8-Б класу Спеціалізованої школи №40 Святошинського району м. Києва [PERSON] №130 від 03.06.2025 року, завдяки психологічному мікроклімату в класі та підтримці батька, психологічний стан [PERSON] нормалізувався, вона стала спокійною, врівноваженою та впевненою у собі. Батько, [PERSON] , систематично цікавиться навчанням дочки, відвідує школу та постійно контактує з класним керівником щодо психологічного стану [PERSON] , оскільки вона була вивезена з тимчасово окупованої території. Мати [PERSON] , [PERSON] , школу не відвідувала, класний керівник її ніколи не бачила та не спілкувалася (а.с.24). 13.09.2025 року [INFO] видано військовий квіток серії [NUMBER] від 13.09.2025 року на ім`я [PERSON] (а.с.105). Згідно характеристики учениці 9-Б класу Спеціалізованої школи №40 Святошинського району м. Києва [PERSON] №158 від 15.09.2025 року, завдяки психологічному мікроклімату в класі та підтримці батька, психологічний стан [PERSON] нормалізувався, вона стала спокійною, врівноваженою та впевненою у собі. Батько, [PERSON] , систематично цікавиться навчанням дочки, відвідує школу та постійно контактує з класним керівником щодо психологічного стану [PERSON] , оскільки вона була вивезена з тимчасово окупованої території. 12.09.2025 року [PERSON] був мобілізований до лав ЗСУ, а [PERSON] залишилась без піклування батька. Мати [PERSON] , [PERSON] , школу не відвідувала, класний керівник її ніколи не бачила та не спілкувалася (а.с.107). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] приблизно з 2023 року, оскільки вони сусіди. [PERSON] до цього проживав в м. Києві, потім вже свідок побачила дівчинку та спитала хто це, на що [PERSON] повідомив, що це його донька, він її вивіз з тимчасово окупованої території, а матір дитини залишилась там. З [PERSON] проживала його донька, якій приблизно 16 років, вона навчалась чи очно чи онлайн. Про матір дівчинки нічого не знає, ніколи не бачив дівчинку з особами жіночої статі. Дівчинка завжди була або сама або разом з батьком. Безпосередньо з дитиною не спілкувалась. Допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] пояснила, що з вересня місяця вона проживає в м. Кам`янське у сестри дідуся, а до цього проживала з батьком. До 2023 року проживала на тимчасово окупованій території. Матір знаходиться на тимчасово окупованій території та не хоче покидати свій дім. З матір`ю спілкується дуже рідко, востаннє в листопаді. Іноді матір надсилає кошти на день народження. Утримував її тато, а наразі це робить сестра дідуся, якій батько надсилає кошти на її утримання. Наразі навчається в школі в м. Кам`янське. Коли проживала з батьком, він забезпечував усім необхідним. Сестрі дідуся 59 років, у неї проблеми з серцем. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить із тих міркувань, що непорушним конституційним правом неповнолітньої дитини є її право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Так, статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Крім того, такий обов`язок передбачено в ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 180 Сімейного кодексу України, вказує, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини визначені ст. 182 СК України та положення ч. 2 - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць у відповідності з п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України. Беручи до уваги наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідачка ухиляється від виконання батьківського обов`язку по утриманню дитини, хоча має таку можливість, оскільки має відповідний молодий вік, не є інвалідом, не страждає на тяжке захворювання та має можливість утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, належним чином, як того вимагає Закон, а тому з відповідачки на користь позивача на утримання дочки належить стягувати аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх його доходів, щомісячно, але в менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином встановлені судом обставини вказують, що вимоги позивача щодо стягнення аліментів базуються на законі, тому вони підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення факту, що [PERSON] самостійно виховує та утримує дочку [PERSON] , [INFO] , суд зазначає таке. У статті 1 Основного Закону Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна. За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)). Ухвалюючи рішення від 09.12.2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року, ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), заява №48778/99). Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч. 1 ст. 13 ЦПК України також визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , 2009 року народження. Звертаючись до суду, позивач зазначає, що самостійно опікується дитиною. На підтвердження такої обставини позивачем подано до суду такі докази: довідки зі школи, характеристики зі школи, довідку волонтерської організації. Вирішуючи цей спір, суд враховує наступне. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06.04.2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (п. 148)). Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20). Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. У справі, яка є предметом цього судового розгляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, разом з тим доказів на підтвердження самостійного утримання суду не надає, зокрема суду не надано доказів про розмір доходів позивача, наявність витрат на утримання дитини та їх розмір, при цьому позивачем не наведено будь-яких підстав щодо невизнання чи оспорення відповідачкою його права щодо виховання та утримання доньки. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (стаття 1 СК України). Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст. 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Суд нагадує, що у цій справі позивач просить установити факт самостійного виховання нею дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких матір не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (п. 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23). З огляду на наведене, слід зробити висновок, що факт одноосібного виховання дитини може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (як приклад, позбавлення батьківських прав), факт самостійного виховання дитини у позовному провадженні може бути підставою позову, а не його предметом. Одночасно суд враховує і таке. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З метою суд встановлення, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси позивача в контексті заявлених позовних вимог судом вище по тексту детально досліджено представлені стороною позивача докази. Разом з тим, [PERSON] не довів в повній мірі, що матір не здійснює батьківських прав та не виконує обов`язків щодо своєї дитини. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, в розрізі заявлених позивачем позовних вимог, судом не встановлено підстав для захисту прав позивача та, відповідно, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів, отже згідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial