Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

[PERSON] , представник позивача адвокат Сльозка Анатолій Федорович звернулися до суду з позовом до Корюківської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно. Просить визнати за ним право власності на . Ухвалою суду від 08.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи із наступних підстав. Судом по справі встановлено, що у2002 році [PERSON] за домовленістю із керівництвом Корюківської районної спілки споживчих товариств отримав у власність господарську будівлю на [ADDRESS] . За отримання у фактичну власність даного майна ним було сплачено володільцю 2214 грн., що підтверджується копію накладної № 356 від 22.10.2002, що додається. При цьому договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений не був. У період з 2002 року та до даного часу [PERSON] відкрито володіє даним об`єктом нерухомості та вважає себе добросовісним набувачем. З метою приведення у відповідність до вимог законодавства прав на майно, позивач провів його технічну інвентаризацію. Згідно виготовленого технічного паспорту від 01.12.2025 об`єкт нерухомості є громадським будинком магазином, до якого входить: А-1 магазин 1955 року побудови, а-1 - прибудова - 1975 року спорудження; а-1-1 котельня - 1975 року побудови. Відповідно до довідки КП «Рампа» загальна інвентарна вартість об`єкта нерухомого майна становить 71148 грн. За даними Корюківського БТІ право власності не зареєстровано. З огляду на те, що право власності на даний об`єкт ні за ким не зареєстровано, у т.ч. за Корюківською районною спілкою споживчих товариств, [PERSON] позбавлений можливості оформити своє право власності на нього. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У питанні визнання права власності суд враховує правові позиції викладені у постанові ВП ВС від 14.12.2021 року у справі № 344/16879/15-ц. Постанова визначає наступні правові аспекти: - у випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права; свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону; застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа/так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; - зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності; - суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи; - позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, Коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів; - позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб; - відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. - спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права; - тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права. Враховуючи, що [PERSON] добросовісно заволодів спірним майно, воно з 2002 року перебуває у його володінні, користуванні та на утриманні, тобто позивач відкрито, безперервно володіє вказаною нерухомістю, що суд вважає за можливе захистити його право на нього, шляхом визнання права власності, що є найбільш ефективним способом захисту у даному випадку. Зважаючи на викладене вище, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в підготовчому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать вимогам діючого законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 605,60 грн. Решту сплаченого судового збору залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: approved