Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У жовтні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за Угодою про надання споживчого кредиту № 501329955 від 14.06.2021 у розмірі 45 953,14 грн, а також судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що відповідач приєднався до Договору про комплексне банківське обслуговування шляхом подання електронної оферти та підписання її одноразовим паролем-ідентифікатором (SMS-кодом). Банк свої зобов`язання виконав, надавши кошти, проте відповідач порушив умови повернення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Судом встановлено, що 14.06.2021 між сторонами укладено кредитну угоду № 501329955 в електронній формі. Згідно з умовами, Банк надав кредит у сумі 19 000,00 грн під 45% річних строком на 60 місяців. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується меморіальним ордером № 328155959 від 14.06.2021 та виписками за рахунками. Станом на дату подання позову заборгованість відповідача становить 45 953,14 грн, з яких: тіло кредиту - 18 101,23 грн; відсотки за користування - 27 851,91 грн. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд встановив, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються положеннями ЦК України про кредитний договір (ст. 1054) та публічний договір приєднання (ст. 633, 634). Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнює договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, до договору, укладеного у письмовій формі. Суд бере до уваги, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підтверджував, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором є належним способом ідентифікації особи та підтвердження її волевиявлення на укладення договору, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, суд вважає Угоду про обслуговування кредитної картки, укладену між сторонами, належним чином оформленим і юридично обов`язковим для виконання правочином. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу доступ до кредитних коштів. Факт користування цими коштами відповідачем підтверджується випискою по рахунку, наданою банком. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», виписки з рахунків є первинними документами, які підтверджують здійснення господарських операцій. Проте, відповідач свої зобов`язання, передбачені договором, щодо повернення кредиту та сплати відсотків належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є обґрунтованим, чітким та відповідає умовам, що були узгоджені сторонами при укладенні Угоди. Відповідач не надала доказів, які б спростували наведений розрахунок або підтвердили повне чи часткове виконання своїх зобов`язань. Згідно зі статтями 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки позивач надав достатні та переконливі докази наявності заборгованості, а відповідач не надав жодних доказів на її спростування, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості є доведеними Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги Позивача підлягають повному задоволенню, судові витрати у розмірі 2422.40 грн., сплачені позивачем, стягуються з відповідача. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 207,32 грн, обґрунтовуючи це наявністю договору про надання послуг. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд зазначає, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, які б підтверджували факт фактичного здійснення витрат на правничу допомогу, їх обґрунтованість та зв`язок з розглядом саме цієї справи. Наданий договір про надання послуг не містить детального опису виконаних робіт та не підтверджує факт оплати за ці послуги. Умова договору про оплату у вигляді «комісійної винагороди від стягнутих коштів» не доводить реальність понесених витрат станом на дату подання позову. Наявність договору не є безумовною підставою для стягнення витрат, якщо не надано доказів фактичного виконання та оплати послуг, а також їх пропорційності та обґрунтованості, як наголошує Верховний Суд у своїх численних постановах. Відсутність акту приймання-передачі послуг чи платіжних документів не дозволяє суду встановити, що заявлені витрати дійсно були понесені позивачем. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та недоведеними належними доказами. Тому у задоволенні цієї частини позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial