Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 44,8 м2, житловою площею 24,5 м2, що розташований за адресою [ADDRESS] , за набувальною давністю. Обґрунтовані позовні вимоги тим, що позивач 16.12.2013 з метою придбання у власність вищезазначеного будинку передав грошові кошти у сумі 15000 грн власнику даного, у вказаний період часу, нерухомого майна, [PERSON] , як завдаток, з метою протягом року укласти договір купівлі-продажу даного будинку, який вони оцінили в сумі 30000 грн, що підтверджував копією розписки від 16.12.2013. Право власності на даний будинок на момент передачі вказаних грошових коштів належало [PERSON] згідно з договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 16.04.2010, який він придбав за особисті кошти, в особисту приватну власність та за згодою дружини [PERSON] . З 01.04.2014 позивач проживає у вказаному будинку та по даний час оплачує витрати за надання комунальних послуг, доглядає за будинком, щоб запобігти псуванню чи руйнуванню, проводить поточний ремонт. Зазначав, що він володіє майном відкрито і ніколи не приховував цього факту, будинком володіє безперервно. З моменту заволодіння будинком минуло 10 років, весь цей час будинок утримував за власні кошти. Позивач неодноразово звертався до сільської ради з клопотанням про те, щоб визнали за ним право власності на даний будинок, оскільки понад 10 років безперервно користується даним будинком, на що сільська рада роз`яснила про необхідність звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У 2014 році [PERSON] помирає. Позивач веде переговори з його дружиною [PERSON] щодо укладення договору купівлі-продажу даного будинку, яким він володіє та користується. 16.06.2015 він передає у власність [PERSON] гроші в сумі 10000 грн, що підтверджується розпискою від 16.06.2015. У свою чергу, остання віддає позивачу правовстановлюючі документи на даний будинок договір купівлі-продажу від 16.04.2010, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.05.2010. Подальші дії щодо оформлення договору купівлі-продажу будинку були припинені, оскільки [PERSON] не приймала спадщину після смерті чоловіка, а вказаний будинок був особистою приватною власністю [PERSON] . Зазначав, що протягом часу користування і володіння зазначеним будинком, ніхто не заявляв своїх прав на це майно, тому, позивач вважав єдиним засобом набуття права власності на будинок це звернення до суду з даним позовом. Проживання та відкрите володіння будинком підтверджував записами з по господарської книги про що зазначено у довідці від 08.01.2025 №4; квитанціями та фіскальними чеками підтверджував факт оплати позивачем за користування комунальними послугами споживання газу, електроенергії. З посиланням на норми ЦК України та судової практики просив вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 24.01.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче удове засідання (а.с.62 т.1). Ухвалою суду від 01.04.2025 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів (а.с.101т.1). Ухвалою суду від 28.04.2025 витребувано докази від відділу ДРАЦС у м. Кременчуці (а.с.123 т.1). Ухвалою суду від 20.05.2025 витребувано від Полтавського обласного державного нотаріального архіву копію спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с.134 т.1). Ухвалою суду від 01.07.2025 витребувано від приватного нотаріуса кременчуцького РНО Полтавської області копію належним чином засвідченої копії спадкової справи (а.с.157 т.1). Ухвалою суду від 05.08.2026 витребувано від Крюківської РА Кременчуцької міської ради інформацію (а.с.207 т.1). Ухвалою суду від 28.08.2025 залучено до участі у справі як співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] та як законного представника неповнолітнього [PERSON] (а.с.228 т.1). Ухвалою суду від 05.12.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті, викликано свідків. Ухвалою суду від 22.01.2026 витребувано від державного нотаріуса Онуфріївської ДНК копію нотаріально посвідченого документу (а.с.72). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених у позові, просила їх задовольнити. Додала, що позивач усвідомлює, що після смерті [PERSON] відкрита спадщина та спадкоємцями його майна є його матір [PERSON] та його син [PERSON] . Проте, останні не отримували свідоцтво про право власності на спадкове майно. Відповідачі та законний представник неповнолітнього відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, жодних заяв, клопотань від останніх до суду не надійшло. Заслухавши представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Із копії договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 16.04.2010 судом встановлено, що [PERSON] придбав за особисті кошти, в особисту приватну власність за згодою дружини [PERSON] житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] . Право власності зареєстроване Світловодським КМБТІ 11.05.2010 №30386561 (а.с.12-17), що кореспондується із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… від 27.01.2025 (а.с.70 т.1). Із нотаріально посвідченої згоди [PERSON] від 16.04.2010 №670 (а.с.89 т.2) судом встановлено, що остання дала згоду чоловікові [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за номером [ADDRESS] , який придбавається ним за особисті кошти та в особисту приватну власність. Із копії розписки від 16.12.2013 (а.с.18) судом встановлено, що [PERSON] вказаною розпискою підтверджував, що отримав від [PERSON] гроші в сумі 15000 грн в рахунок покупки його будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , як завдаток, який вони оцінили на загальну суму 30000 грн і зобов`язувався переоформити цей будинок на нього після отримання всієї суми вартості будинку на протязі року (2014). Із копії розписки [PERSON] (а.с.19) судом встановлено, що [PERSON] взяла кошти в сумі 10 тис. грн у громадянина [PERSON] на оформлення документів на дім за адресою [ADDRESS] . Із довідки Онуфріївської селищної ради від 08.01.2025 №3 (а.с. 20 т.1) судом встановлено, що [PERSON] проживає та відкрито володіє житловим будинком з 01.04.2014, який розташований за адресою [ADDRESS] згідно записів в книгах по господарського обліку книги №1 на 2011-2015, 2016-2020, 2021-2025 роки. Інформація про інших власників будинку невідома. Згідно з облікових карт об`єкта по господарського обліку за зазначені роки та по зазначеній адресі судом встановлено, що головою домогосподарства вказаний [PERSON] (а.с.21-23 т.1). Із копій квитанцій про оплату (а.с.24-53 т.1) та з пояснень представника позивача наданих в судовому засіданні судом встановлено, що оплачувалися комунальні послуги за адресою [ADDRESS] . Із копії спадкової справи №42/2014 заведеної 02.07.2014 після померлого [INFO] [PERSON] (а.с.167-203 т.1) судом встановлено, що заяву про прийняття спадщини подала [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю померлого (а.с.175 т.1). [PERSON] помер [INFO] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Перебував у шлюбі з [PERSON] , [INFO] (а.с.176-177 т.1) та є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.178). Із відповіді Крюківської РА Кременчуцького району від 11.08.2025 №5535/01-27 (а.с.219 т.1) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстрації місця проживання з адреси [ADDRESS] з 05.03.2014 у зв`язку зі смертю (помер [INFO] ). Станом на день смерті [PERSON] за вказаною адресою разом з померлим зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала суду наступні показання, а саме, що є старостою с. Млинок, і їй відомо, що [PERSON] проживає по [ADDRESS] з 2014 року, вказана інформація зафіксована і у по господарських книгах, які ведуться. [PERSON] веде домогосподарство, обробляє город, доглядає за прибудинковою територією, яка в чистоті та порядку. У свій час свідок працювала на пошті і їй відомо, що позивач завжди сплачував комунальні платежі по будинку. Правовстановлюючих документів на будинок свідок не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала суду наступні показання, а саме, що працює діловодом у ЦНАПі селищної ради. Їй відомо, що [PERSON] з 2014 року проживає по [ADDRESS] . Із спілкування із позивачем їй відомо, що позивач колись купив будинок для проживання, але потім власник будинку помер, і не встигли оформити документи. Зі слів [PERSON] документів на будинок немає. Земельний податок сплачував позивач, посадив сад. Ніхто позивачу не пред`являв претензій щодо будинку, він все робить по домогосподарству, як у своєму будинку. Свідок попередніх власників будинку не знала. Присадибною земельною ділянкою [PERSON] користується, але вона комунальної власності, оскільки останній її оформити не може через відсутність документів на 0,25 га і на город те саме. Згідно з по господарськими книгами за минулі роки, то попередніми власниками будинку є [PERSON] , а пізніші роки, то записані ті хто фактично проживають у будинку. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зі змісту висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вбачається, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, правомірність набуття права власності на майно, добросовісності та безтитульності, безперервності володіння ним без правової підстави. Тобто ВП ВС сформувала ключову позицію: набувальна давність застосовується лише за умов безтитульного (без підстав) добросовісного, відкритого та безперервного володіння. Наявність правової підстави (титулу) виключає можливість набуття права власності за давністю. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Матеріали справи не містять доказів визнання майна безхазяйною річчю. У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що у цього майна відсутній власник або власник невідомий, оскільки він відомий. Судом встановлено, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 44,8 м2, житловою площею 24,5 м2, що розташований за адресою [ADDRESS] належав [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті [INFO] заведена спадкова справа. Заяву про прийняття спадщини подала матір [PERSON] [PERSON] . Дружина спадкодавця не подавала вищезазначену заяву та на момент смерті останнього не мала зареєстрованого місця проживання за зареєстрованою адресою місця проживання спадкодавця. Тобто, положення ч.3 ст. 1268 ЦК України до неї не застосовуються. Також судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] його син [PERSON] був малолітнім. Відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Із матеріалів справи судом не встановлено наявність обставин визначених ч.ч.2-4 ст. 1273 ЦК України. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що спадкоємцями майна померлого [PERSON] є його матір [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, з моменту відкриття спадщини право власності на спірне майно виникло у спадкоємців відповідно до вимог цивільного законодавства. При цьому спадкові правовідносини щодо зазначеного майна не були припинені, спадщина не визнавалась відумерлою та на спірне майно є спадкоємці. За таких обставин спірний житловий будинок не є безхазяйним, не перебував поза правовим режимом цивільного обороту та не може розглядатися як майно, власник якого є невідомим або відсутнім. Оцінюючи добросовісність володіння, суд виходить з того, що відповідно до правових висновків Верховного Суду вона має визначатися на момент заволодіння майном. Добросовісним є таке володіння, за якого особа не знала і не могла знати про наявність у іншої особи права власності на відповідне майно. Водночас судом встановлено, що позивачу достеменно було відомо, що [PERSON] є власником будинку, який позивач мав намір у нього купити, про що [PERSON] була надана відповідна розписка 16.12.2013. За таких обставин позивач не міг вважати себе власником майна на підставі первинного заволодіння та не був добросовісним володільцем у розумінні статті 344 ЦК України. Надані позивачем докази підтверджують факт проживання та користування житловим будинком, однак самі по собі не свідчать про виникнення права власності, оскільки не підтверджують наявності всіх умов, визначених статтею 344 ЦК України. Більш того, будинок і на разі має власників в порядку спадкування. Спадкоємці [PERSON] прийняли спадщину та в установленому законом порядку та строки не відмовилися від неї. За положеннями глави 89 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що сукупність умов, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у даному випадку відсутня. Суд також зазначає, що позивач не позбавлений права на захист свого права звернувшись до спадкоємців [PERSON] в порядку визначному законодавством України (позасудовий/судовий), проте не шляхом застосування інституту набувальної давності. На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed