Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У серпні 2025 року представник позивача звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах у зв`язку із ухиленням батьків від виконання батьківських обов`язків. Батьки дитини - [PERSON] та [PERSON] вихованням дитини не займаються, не піклуються про стан її здоров`я, досягненнями дитини не цікавляться, батьківські збори не відвідують. Таким чином, батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. 20.06.2025 року до управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району ДМР надійшла інформація про те, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] доставлена 01.06.2025 року швидкою медичною допомогою до лікарні без супроводу батьків. За весь час перебування дитини у стаціонарі батьки дитини не з`явились, станом дитини не цікавились. 02.07.2025 року до управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району ДМР звернувся [PERSON] із заявою про тимчасове влаштування у свою сім`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Малолітній [PERSON] , [INFO] , надав згоду на тимчасове влаштування до [PERSON] та сумісне проживання за вказаною адресою. Відповідачів неодноразово було попереджено про відповідальність за ухилення від виконання батьківських обов`язків, проте вони свідомо до змін способу життя та своєї поведінки не ставляться, продовжують порушувати права дитини на належне виконання батьківського виховання. На засіданні комісії 29.07.2025 року відповідачі були відсутні. Присутній на засіданні комісії [PERSON] повідомив, що батьки разом з дитиною не проживають, батьківські обов`язки не виконують. Окрім того, [PERSON] у нотаріально посвідченій заяві не заперечувала про позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та, з урахуванням уточнених вимог, просить позбавити відповідачів батьківських прав у відношенні до їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі по 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь [PERSON] . Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 14.01.2026 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] письмово просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили, відзив не подали, будь-яких заяв від них до суду не надходило. Третя особа [PERSON] письмово проси розгляд справи проводити за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах у зв`язку із ухиленням батьків від виконання батьківських обов`язків, згідно копії наказу начальника Управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради № 62 від 12.07.2022 року. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від серпня 2024 року спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР було обстежено житлово-побутові умови за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із бабою [PERSON] та співмешканцем бабусі [PERSON] . Умови проживання: у квартирі чисто, прибрано, речі складені, у квартирі наявні меблі та побутова техніка. Матеріали справи містять попередження відповідача [PERSON] про відповідальність за ухилення від виконання батьківських обов`язків, з яким відповідач ознайомилась під підпис 01.12.2022 року, 27.06.2022 року, 18.01.2024 року та 03.03.2025 року. 20.06.2025 року до управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району ДМР від КНП «Міська багатопрофільна клінічна лікарня матері та дитини ім. проф. М.Ф. Руднєва» ДМР надійшов лист № 570 про те, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] доставлена 01.06.2025 року швидкою медичною допомогою до лікарні без супроводу батьків. За весь час перебування дитини у стаціонарі батьки дитини не з`явились, станом дитини не цікавились. Дитиною неодноразово цікавився [PERSON] , який представився дідусем хлопчика, приносив продукти харчування, одяг, засоби особистої гігієни. Згідно копії наказу начальника Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району ДМР № 35 від 02.07.2025 року «Про тимчасове влаштування у свою сім`ю знайомих [PERSON] , [INFO] » малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано у сім`ю знайомого [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Малолітній [PERSON] , [INFO] , надав згоду на тимчасове влаштування до сім`ї [PERSON] та сумісне проживання за адресою [ADDRESS] , що підтверджується актом про згоду дитини на тимчасове влаштування до сім`ї родичів або інших осіб, з якими у неї склалися близькі стосунки від 02.07.2025 року. Матеріали справи містять також копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 15.11.2023 року у якій вона не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 939. Своїм висновком № 5/5-462 від 25.08.2025 року Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] у відношенні до їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Судом під час розгляду справи у суді не встановлено, що відповідачам чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо їх малолітньої дитини або що відповідачі не виконують батьківські обов`язки з поважних причин. У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Судом встановлено, що відповідачі по справі не займаються вихованням своєї дитини, не піклуються про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляють до неї будь-якої батьківської уваги та турботи, тобто ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також підтверджується висновком Органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР, у якому вказано, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, належним чином не займаються вихованням дитини, матеріально її не утримують, не цікавляться її розвитком, життям та здоров`ям. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов переконливого висновку про позбавлення відповідачів батьківських прав у відношенні до їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Окрім того, положеннями ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що особи, позбавлені батьківських прав, не звільняються від обов`язку щодо утримання дитини, а малолітня дитина потребує матеріальної допомоги, приймаючи до уваги те, що малолітня дитина тимчасово влаштована у сім`ю [PERSON] , суд дійшов висновку про достатність правових підстав для стягнення із відповідачів [PERSON] та [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідачів щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь [PERSON] , починаючи стягнення з 28.08.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць. Таким чином, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. За змістом ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду, тому з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 2 422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved