Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» Аліна Паладич через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №1596373 від 27 червня 2024 року у загальному розмірі 36 139,99 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 червня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі кредит» (надалі первісний кредитор) та [PERSON] (надалі відповідачка) було укладено кредитний договір №1596373, відповідно до умов якого відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 6 500,00 грн. та зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами й виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором. Вказаний кредитний договір укладено в електронній формі та підписано відповідачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Первісний кредитор свої зобов`язання за умовами кредитного договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти. У свою чергу відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим своєчасно не повернула кредитні кошти та не сплатила нараховані проценти. У подальшому позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» на підставі укладеного договору факторингу набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №1596373 у розмірі 36 139,99 грн., з яких: 6 499,99 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 17 940,00 грн. заборгованість за процентами; 11 700,00 грн. заборгованість за штрафними санкціями. У зв`язку з цим представник позивача просить задовольнити позов, стягнути з відповідачки зазначену суму заборгованості, а також судові витрати. До початку розгляду справи від представника позивача надійшло клопотання, у якому вона просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка, будучи двічі належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення про її виклик (а.с. 77, 79), у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши подані позивачем докази у їх сукупності, суд виходить із такого. Як убачається з матеріалів справи, 27 червня 2024 року між первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір №1596373 про надання споживчого кредиту. Вказаний кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Укладенню договору передувало ознайомлення відповідачки з пропозицією про укладення кредитного договору та його умовами, розміщеними в інформаційній системі первісного кредитора, які містили істотні умови договору споживчого кредиту. Згідно з п. 1.1 Договору Товариство надає Споживачу кошти у кредит у національній валюті України гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Відповідно до п. 1.2, 1.3 Договору сума кредиту становить 6 500,00 грн, строк кредиту 360 днів. Згідно з п. 1.4, 1.5, 1.5.1 Договору періодичність сплати процентів кожні 30 днів, тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка 1,5 % в день. Відповідно до п. 1.6, 1.12 Договору кредит надається для задоволення споживчих (особистих) потреб та без забезпечення у вигляді застави. Згідно з п. 2.1, 2.2, 2.4 Договору кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом перерахування на рахунок Споживача протягом двох календарних днів з моменту укладення Договору, при цьому кредит вважається наданим у день такого перерахування. Відповідно до п. 3.1 Договору нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом. Згідно з п. 4.1 (пп. 3) Договору Товариство має право відступати право вимоги за Договором або укладати договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди Споживача з обов`язковим повідомленням про таке відступлення. Разом із договором №1596373 представником позивача долучено його невід`ємний додаток паспорт споживчого кредиту, який містить відомості про суму кредиту, строк користування кредитними коштами, тип та розмір процентної ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, а також інші істотні умови кредитування, передбачені Законом України «Про споживче кредитування». Договір та його невід`ємний додаток сформовані в електронній формі та підтверджені відповідачкою шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, кредитний договір №1596373 від 27 червня 2024 року разом із його невід`ємним додатком є укладеним належним чином, містить усі істотні умови договору споживчого кредиту, а волевиявлення відповідачки на його укладення підтверджується сукупністю доказів, що свідчить про її згоду з умовами кредитування. На підтвердження виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором матеріали справи містять докази фактичного перерахування відповідачці кредитних коштів у розмірі 6 500,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ «ПЕЙТЕК» про здійснення 27 червня 2024 року о 08:18:08 операції з перерахування грошових коштів на платіжну картку відповідачки як зарахування кредитних коштів за договором. Отже, судом встановлено, що спірний кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачка підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надала згоду на укладення договору відповідного змісту, що підтверджується його підписанням із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та після укладення договору отримала кредитні кошти на власний картковий рахунок. Таким чином, первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, перерахувавши грошові кошти відповідачці на банківську картку, реквізити якої були зазначені нею під час оформлення заявки на отримання кредиту. Разом із тим, матеріалами справи встановлено, що відповідачка умови договору про надання споживчого кредиту належним чином не виконала, у передбачений договором строк грошові кошти та нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі не повернула, у зв`язку з чим допустила порушення строків виконання грошових зобов`язань, визначених умовами договору. Як убачається з розрахунку заборгованості, станом на дату звернення до суду за відповідачкою [PERSON] обліковується заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1596373 від 27 червня 2024 року у загальному розмірі 36 139,99 грн., яка складається з: 6 499,99 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту; 17 940,00 грн. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами; 11 700,00 грн. заборгованості за пенею. Поданий розрахунок заборгованості відповідачкою не спростований, альтернативного розрахунку суду не надано, а доказів неправильності визначення розміру заборгованості матеріали справи не містять, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав сумніватися у достовірності та обґрунтованості заявленої до стягнення суми. При цьому, відповідачкою не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували повне або часткове погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, припинення зобов`язання з інших передбачених законом підстав або спростовували факт отримання грошових коштів. Контррозрахунку заборгованості або доказів сплати боргу відповідачкою суду також не надано. Таким чином, встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту не виконала, у визначений договором строк грошові кошти та нараховані проценти за користування грошовими коштами не повернула, внаслідок чого утворилася заборгованість, що є підставою для її стягнення у судовому порядку. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, відступлення права вимоги за правочином. Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав або настане в майбутньому. Відповідно до ст.1079 ЦК України, клієнт зобов`язаний повідомити боржника про відступлення права грошової вимоги фактору, якщо інше не встановлено договором. Як убачається з матеріалів справи, 29 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-03/25, відповідно до умов якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №1596373 від 27 червня 2024 року. Факт переходу до позивача права вимоги підтверджується договором факторингу № 01.02-03/25, Реєстром боржників (Додаток 1 до договору факторингу), Актом приймання-передачі документації (Додаток 2), а також Інформаційним повідомленням про відступлення права вимоги (Додаток 4), долученими до матеріалів справи. Таким чином, з моменту відступлення права вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» є єдиним належним кредитором відповідачки за договором про надання споживчого кредиту №1596373 від 27 червня 2024 року та має право вимагати від відповідачки належного виконання зобов`язань за цим договором. Відповідно до ч.1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, а також інтересів держави. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За правилом ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Згідно з ч.1, 3 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що будь-який договір, укладений на підставі ЦК України, може мати електронну форму, а договір, укладений в електронній формі, відповідає письмовій формі правочину. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст.3 цього Закону, електронний договір це домовленість сторін, оформлена в електронній формі. Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію, відповіді про її прийняття. Відповідно до ч.46 ст.11 цього Закону, акцепт може бути здійснений шляхом заповнення електронної форми, вчинення дій, що свідчать про прийняття оферти, та підтверджується використанням електронного підпису. Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин вважається підписаним, зокрема, у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Такий договір за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів, розмір і порядок сплати яких визначаються договором. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. З матеріалів справи вбачається, що договір про надання споживчого кредиту №1596373 від 27 червня 2024 року був укладений в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що свідчить про належну ідентифікацію відповідачки та її волевиявлення на укладення договору. Враховуючи, що всупереч умовам договору та наведеним нормам закону відповідачка порушила строки та порядок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, наявні підстави для стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованості у розмірі 36 139,99 грн. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. Отже, оскільки при подачі позову позивачем було сплачено 2 422,40 грн. судового збору, то понесені ним судові витрати підлягають стягненню з відповідачки. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved