Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

23.09.2025 представник позивача звернувся до суду з цим позовом, в якому просив постановити рішення про визнання недійсним заяви про відмову від спадщини за заповітом від 22.10.2010 та заяви про прийняття спадщини за законом від 22.10.2010, які містяться в спадковій справі Жмеринської районної державної нотаріальної контори за №494, щодо померлої [PERSON] . СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. [INFO] померла мати позивача [PERSON] 14.08.2006 при житті [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за №147. Даний заповіт не змінено і не відмінено. У заповіті [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі те, що буде належати їй на день смерті, заповідала своїй дочці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку, прибудинкових забудов та земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] , що належали покійній [PERSON] . На третій день після смерті матері до позивача прийшла відповідач [PERSON] , яка є рідною сестрою по матері [PERSON] та яка лише того дня приїхала з росії, адже проживала там постійно та не приїжджала ні до матері ні до позивача та не приймала участі в житті покійної матері. Наскільки відомо позивачу, відповідач є військовослужбовицею збройних сил російської федерації та на момент подання позовної заяви є пенсіонером збройних сил. З початком повномасштабного вторгнення позивач повністю припинила будь які відносини з відповідачем через її проросійську позицію. Одразу ж після поховання [PERSON] відповідач в спілкуванні з позивачем почала наполягати щодо необхідності термінової явки до нотаріуса для оформлення спадщини під приводом того, що в разі зволікання [PERSON] може втратити право на спадщину. Оскільки позивач перебувала в стані сильного душевного хвилювання та не була обізнана з порядком прийняття спадщини так як не має юридичної освіти, [PERSON] погодилась та 22.10.2010 разом з відповідачем з`явилась до Жмеринської районної державної нотаріальної контори, де під тиском відповідача підписала документи, правову природу яких не розуміла, а нотаріус не роз`яснила вчинені нотаріальні дії. До жовтня 2016 позивач вважала, що вона прийняла спадщину за заповітом, що і підтвердила відповідач. В подальшому позивач розуміючи, що їй належить вищевказане майно, що залишилось після смерті матері, вселилась в будинок покійної та розпочала проводити там ремонтні роботи за власний кошти та підтримує належний стан земельної ділянки. Відповідач же одразу після візиту до Жмеринської районної державної нотаріальної контори виїхала за постійним місцем проживання до росії та не приймала жодної участі в упорядкуванні спадкового майна, ніколи не проживала в будинку матері, навіть за життя ніколи її не навідувала. 09.09.2016 [PERSON] , яка діяла в інтересах позивача, за довіреністю, маючи намір оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке залишилось після померлої [PERSON] звернулась до Жмеринської районної державної нотаріальної контори Вінницької області з відповідною заявою, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій, так як відсутні правовстановлюючі документи на майно. З цих підстав позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно, де з витребуваних судом матеріалів спадкової справи довідалась про зміст написаної нею заяви про відмову від спадщини за заповітом від 02.11.2016. Представник позивача вказав, що приймаючи від позивача заяву про відмову від прийняття спадщини нотаріус не роз`яснив позивачу ні правової природи підписаної нею заяви, ні правових наслідків відмови від спадщини. В змісті оспорюваної заяви відсутні такі застереження, які б свідчили, що особа підписуючи дану заяву усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміє обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просив визнати заяву про відмову від спадщини за заповітом та заяву про прийняття спадщини недійсними. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА. Відповідач відзиву на позов не подавала. ІСТОРІЯ СПРАВИ. 23.09.2024 представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом. Справа надійшла в провадження судді [PERSON] . 25.09.2025 ухвалою суду [PERSON] відведено від розгляду даної справи. 30.09.2024 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи справа передана для розгляду судді [PERSON] . 29.10.2025 ухвалою судді [PERSON] справа прийнята до розгляду та призначено судове засідання на 10.12.2024. 10.12.2024 ухвалою судді [PERSON] підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 03.02.2025. 09.04.2025 на підставі розпорядження керівника апарату Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] , цивільна справа надійшла в провадження судді Заярного А.М. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ. 21.04.2025 ухвалою судді Заярного А.М. вищевказана цивільна справа прийнята до розгляду та призначено судове засідання на 14.07.2025. 14.07.2025 розгляд справи відкладено на 07.10.2025. 07.10.2025 та 08.12.2025 в судовому засіданні оголошено перерву, в останнє до 24.02.2026. 24.02.2026 представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали подану позовну заяву та просили її задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник третьої особи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи за погодженням з позивачем здійснено у відсутність представника третьої особи. Враховуючи, що відповідач [PERSON] являється громадянкою російської федерації та її зареєстрованим місцем проживання є м. Санкт - Петербург, російської федерації, остання викликалась в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.75,82,87,94). Відповідно до частини 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленою про час та місце слухання справи. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи за погодженням з позивачем здійснено у відсутність відповідача. Відповідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Відповідно до копії довідки виконкому Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області від 30.09.2019 №2985 [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . На час відкриття спадщини разом зі спадкодавицею ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с.10). Згідно копії заповіту, посвідченого 14.08.2006 секретарем Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі те, що буде належати їй на день смерті, заповідала своїй дочці [PERSON] (а.с.11). 22.10.2010 [PERSON] , громадянка російської федерації, та [PERSON] звернулись до Жмеринської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх матері [PERSON] (а.с.12,15, 51). Як вбачається з копії заяви адресованої Жмеринській районній державній нотаріальній конторі, 22.10.2010 [PERSON] відмовилась від частки спадщини, що залишилась після смерті спадкодавиці [PERSON] (а.с.13-14, 5). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір`ю [PERSON] зазначена [PERSON] (а.с.26). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с.27). В судовому засіданні була досліджена копія спадкової справи №494 до майна померлої [PERSON] , з якої вбачається, що 22.10.2010 [PERSON] та [PERSON] звернулись до Жмеринської районної державної нотаріальної контори із заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті їх матері [PERSON] . Також 22.10.2010 [PERSON] звернулась до Жмеринської районної державної нотаріальної контори із заявою, відповідно до якої відмовилась від належної їй частки у спадщині, що залишилась після смерті [PERSON] , за повіт після смерті якої зареєстровано у спадковому реєстрі. Однак, як вбачається з спадкової справи після подання заяви про прийняття спадщини відповідачка [PERSON] свої спадкові права належним чином не оформила, свідоцтво про право на спадщину не отримала (а.с.50-61). Також, в судовому засіданні були допитані свідки. Нотаріус Суська С.В. пояснила, що не може пояснити наявність виправлень в заявах про прийняття спадщини та відмову від спадщини, можливо вони з`явились при їх реєстрації консультантом. Вказала, що підписи в заявах про відмову від спадщини і про прийняття спадщини належать іншому нотаріусу, а не їй. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється сусідкою позивача, яка часто навідувала свою матір [PERSON] на відміну від відповідача. Чула як [PERSON] наполягала на оформленні спадщини, тобто щоб позивач якнайшвидше звернулась до нотаріуса. Під час написання заяви про відмову від спадщини та заяви про прийняття спадщини присутньою не була. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ. За змістом ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу ч. 1 ст.1217ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1ст.1222ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За змістомст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами першою, другою, третьою, п`ятою статті 1268ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1ст. 1270 ЦК України). За змістом частин першої, п`ятої, статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до частини шостої статті 1273ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно з положеннямист.1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Тлумачення частини шостої статті 1273 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями частини п`ятої етапі 1274 ЦК України дає підстави для висновку, що в разі неподання заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, така відмова може бути визнана судом недійсною за позовом сторони такого правочину (заінтересованої особи), виключно з підстав, встановлених статтями225,229-231і233цьогоКодексу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набутгя, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229 ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі, коли особа, яка відмовляється від прийняття спадщини, помилялась щодо його природи. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Наведене узгоджується із правовими висновками ВС, викладеними у постанові від 23.01.2020 у справі №705/2897/16, і у постанові від 22 серпня 2022 року у справі № 136/2075/19. Також Верховний Суд зауважив, що у справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину, як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, належним відповідачем є спадкоємець, на користь якого вчинена відмова, а не нотаріус чи нотаріальна контора. За змістом положень ч. ч. 2, 3 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Відповідно до ч.5 ст.1274ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У постанові Верховного Суду від 01.02.2021 у справі №285/1881/17 зроблено правовий висновок, відповідно якого тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ст. 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1ст.81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи сторін, суд дійшов висновку проте, що оскільки позивач на час написання заяви про відмову у від належної їй частки у спадщині, що залишилась після смерті [PERSON] не розуміла її суті та помилялась щодо її правової природи, нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсною заяви про прийняття спадщини за законом від 22.10.2010, то такі вимоги задоволенню не підлягають з підстав того, що, по-перше, ця заява подана від обох сторін [PERSON] та [PERSON] , по-друге, заява [PERSON] про прийняття спадщини свідчить лише про намір оформлення спадкових прав та не породжує для позивача жодних перешкод для подальшого оформлення своїх спадкових прав за умови, що після подання заяви про прийняття спадщини відповідачка [PERSON] свої спадкові права належним чином не оформила, свідоцтво про право на спадщину не отримала. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ. Судові витрати слід залишити за позивачем, як вона того просила. На підставі викладеного,

Outcome: partial