Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

31.10.2025 позивач ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої заборгованість за договором позики №92288 від 27.07.2019 в загальному розмірі 24669,50грн., судовий збір в сумі 2423,00грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Позов мотивував тим, що відповідачка не виконала свого зобов`язання за вказаним договором позики, який було укладено між сторонами в електронній формі, та не повернула позику в сумі 5000,00грн, не сплатила проценти і комісію за користування ними в розмірі 19669,50грн., чим порушила права позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. Ухвалою суду від 03.11.2025 відкрито спрощене провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 01.12.2025 відповідачка [PERSON] в особі свого представника адвоката Коротченко Д.С. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала повністю та просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження волевиявлення відповідача на укладення договору позики. Зокрема, позивач не надав доказів надсилання їй електронного повідомлення з одноразовим ідентифікатором «38190155» для підписання електронного договору. Сам договір не містить її номеру телефону (фінансового номеру) [PERSON] , на який передбачалось надіслання електронного повідомлення. Отже, доказів укладання 27.07.2019 між сторонами вказаного договору позики в електронному вигляді в порядку визначеному Законом України «Про електронну комерцію», суду не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що вона в особистому кабінеті зазначила номер банківської картки [NUMBER] , на яку були переведені кошти і про яку повідомило ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» у листі №92288 від 01.09.2025. При цьому, долучений позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості сам по собі не є належним доказом наявності у відповідача заборгованості та її розміру. Також право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Оскільки за вказаним договором сторони погодили строк його дії до 27.08.2019 року, тому після зазначеної дати позивач не мав права нараховувати проценти та комісійну винагороду за користування позикою. Крім того, зазначила, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 5000,00грн не підтверджений належними та допустимими доказами. З договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025, укладеного між позивачем та адвокатом Рудзей Ю.В., неможливо встановити, що він укладався саме для надання правничої допомоги у даній справі. Зазначені в Акті №92288 від 01.09.2025 про надання правничої допомоги за договором від 09.07.2024 такі види правничої допомоги як «Правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів Клієнта» та «Формування додатків до позовної заяви (письмові докази)» не є окремими видами професійної правничої допомоги, а є складовою підготовки/складання позову. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Одночасно просить стягнути з ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на її користь витрати для надання правничої допомоги у розмірі 10 000,00грн., документальне підтвердження яких буде надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду згідно з ч.8 ст.141 ЦПК. Представник позивача ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Коротченко Д.С. в судове засідання не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність з урахуваннях заперечень, викладених у відзиві на позов. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання технічними засобами не фіксувалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Ст.638,640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Крім того, відповідно до ч.1-3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем на даний час визначається Законом України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015р. (далі Закон №675). Відповідно до ст.3 цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.11 зазначеного Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1). Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч.3). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ч.5). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7). У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (ч.8). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12). Ст.12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Суд встановив, що 27.07.2019 між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) в електронній формі було укладено договір позики №92288, відповідно до п.1.1 якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в сумі та строк: -пп.1.1.1 сума позики 5000,00грн., -пп.1.1.2 плата за користування позикою у вигляді: 1.1.2.1 процентів складає 0,01% в день від поточного залишку позики, 1.1.2.2 комісії складає 1,1% в день від початкового розміру позики, -пп.1.1.3-1.1.4 нарахування проценті та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою, -пп.1.1.5 строк повернення позики (термін платежу) 25.08.2019. Згідно з п.1.2 договору позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп.1.1.1. договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Відповідно до п.2.2 договору датою укладання договору є дата перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника. Згідно з п.4.1 договору позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати усі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 25.08.2019. Сторони домовились, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті. За змістом п.4.3 договору обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. договору включно. У разі продовження строку договору позичальником, нарахування процентів та комісійної винагороди за договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів, на яку продовжено строк договору (п.4.4.) За змістом п.5.3 договору позики у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Згідно з п.9.1 договору внесення змін та доповнень до укладеного договору оформлюється шляхом укладання сторонами додаткових договорів. Всі зміни, доповнення та додатки до цього договору, є його невід`ємною частиною. Відповідно до п.9.3 договору невід`ємною частиною укладеного договору є Правила надання грошових коштів у позику Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ». Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил та виконувати свої обов`язки, визначені правилами. Невід`ємним додатком до договору позики також є Графік платежів, згідно з яким сума позики становить 5000,00грн., проценти за користування позикою 14,50грн, комісійна винагорода за користування позикою 1595,00грн., термін платежу 25.08.2019, загальна сума за договором позики 6609,50грн. Зазначений договір позики та графік платежів до нього були підписані відповідачкою [PERSON] електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «38190155». В договорі також зазначені її персональні дані ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, місце реєстрації. 25.08.2019 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору позики, відповідно до якої вони змінили строк повернення позики, визначений в п.1.1.5 договору позики, - «не пізніше 04.09.2019», та виклали в новій редакції графік платежів, згідно з яким сума позики становить 5000,00грн., проценти за користування позикою 5,00грн, комісійна винагорода за користування позикою 550,00грн., термін платежу 04.09.2019, загальна сума за договором позики 5555,00грн. Зазначена додаткова угода підписана відповідачкою [PERSON] електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «f0xv911g». 04.09.2019 між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до вказаного договору позики, відповідно до якої вони змінили строк повернення позики, визначений в п.1.1.5 договору позики, - «не пізніше 03.10.2019», та виклали в новій редакції графік платежів, згідно з яким сума позики становить 5000,00грн., проценти за користування позикою 14,50грн, комісійна винагорода за користування позикою 1595,00грн., термін платежу 03.10.2019, загальна сума за договором позики 6609,50грн. Зазначена додаткова угода підписана відповідачкою [PERSON] електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «95qs8249». Згідно з витягом з договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017, укладеного між ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» (фінансова компанія) та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (організація), фінансова компанія надає організації послугу «Переказ на картку», що включає в себе приймання від організації на поточний рахунок фінансової компанії грошових коштів, обробку розпоряджень організації відповідно до правил грошових переказів міжнародних платіжних систем «VISA» та «MASTERCARD», переказ грошових коштів на користь Банка-Еквайра для подальшого зарахування на карткові рахунки клієнтів (фізичної особи) відповідно до правил МПС. Відповідно до листа ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» №92288 від 01.09.2025 останній повідомив, що на підставі договору №04/08-17ПК від 04.08.2017 здійснив успішний переказ грошових коштів, ініційований ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (код ЄДРПОУ 41229318), отримувач коштів: [PERSON] , номер транзакції в системі: 1139272057, номер операції: 157562605, дата проведення платежу: 27.07.2019, сума платежу 5000,00грн, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . Згідно з розрахунком заборгованості за договором позики №92288 від 27.07.2019 станом на 30.01.2020 заборгованість відповідачки становить загалом 26166,92грн. та складається із заборгованості за позикою - 5000,00грн., заборгованості за процентами 74,50грн., заборгованості за комісією 19595,00грн., пені на тіло позики 488,69грн., пені за процентами 4,22грн., пені за комісією 1004,51грн. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач наразі вимагає стягнення з відповідачки заборгованості за вказаним договором позики в розмірі 24 669,50грн., яка складається із заборгованості за позикою - 5000,00грн., заборгованості за процентами 74,50грн., заборгованості за комісією - 19595,00грн. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. В даному випадку суд виходить з того, що сторони є вільними в укладанні договору та визначенні його умов. Договір позики, за яким позикодавцем є юридична особа, укладається у письмовій формі. За загальним правилом, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов такого виду договорів, що підтверджується їх підписами у відповідному письмовому документі. При цьому, договір, укладений в інформаційно-телекомунікаційній системі шляхом обміну електронними повідомленнями, з підписанням електронним цифровим підписом, електронним підписом з одноразовим ідентифікатором або іншим аналогом власноручного підпису, відповідно до ст.207 ЦК України, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Разом з тим, договір позики є реальним, тобто укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Аналогічні умови містяться в п.2.2 договору позики №92288 від 27.07.2019. В силу приписів ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Встановлення обставин, за яких правочин може бути визнаний недійсним/нікчемним, за відсутності відповідних заперечень з боку заінтересованої сторони, виходить за межі судового розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010). В цій справі суд вважає встановленим та доведеним, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» як кредитор та відповідачка [PERSON] як позичальник, діючи вільно, на власний розсуд, уклали 27.07.2019 договір позики №92288, відповідно до якого відповідачка отримала в позику грошові кошти в сумі 5000,00грн. шляхом їх перерахування на її платіжну банківську картку, зобов`язавшись повернути їх та сплатити проценти за користування ними і комісійну винагороду в порядку та строки, визначені договором. Вказаний договір позики укладений дистанційно, з використанням ІТС Товариства, оформлений письмовим документом і підписаний сторонами в передбачений чинним законодавством спосіб, зокрема, позичальником/відповідачкою електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з положеннями ст.207,1046 ЦК України, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Судом встановлено, що кредитор ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» виконало свої зобов`язання за вказаним договором, а саме за посередницьких послуг ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» перерахувало 27.07.2019 на платіжну картку відповідачки [NUMBER] в PRIVATBANK грошові кошти в сумі 5000,00грн. Отже вказаний договір позики є укладеним, недійсним не визнаний, тобто є чинним та обов`язковим для виконання. При цьому, сторонами в договорі позики №92288 від 27.07.2019 первісно було визначено строк повернення позики 25.08.2019, який в подальшому згідно з укладеними сторонами через ІТС Товариства в електронній формі додатковими угодами №1 від 25.08.2019 та №2 від 04.09.2019 було продовжено відповідно до 04.09.2019 і до 03.10.2019. Разом з тим, відповідачка [PERSON] порушила умови укладеного договору позики, свого зобов`язання щодо повернення отриманих коштів та сплату процентів за користування ними, комісійної винагороди в погоджений сторонами строк, в т.ч. продовжений, належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, стягнення якої позивач як кредитор має право вимагати в судовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка та її представник послались на те, що позивач не довів факту підписання нею (відповідачкою) договору позики, отримання коштів, користування ними, розміру заборгованості. Разом з тим, такі доводи відповідачки об`єктивно спростовуються безпосередньо дослідженими судом письмовими доказами, наданими позивачем, паспортом споживчого кредиту від 27.07.2019, договором позики №92288 від 27.07.2019, додатковими угодами до нього №1 від 25.08.2019 та №2 від 04.09.2019, Правила надання грошових коштів у позику Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ», листом ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» №92288 від 01.09.2025 про успішність переказу, розрахунком заборгованості, які суд вважає належними, допустимими та достатніми для ухвалення рішення. Жодних обставин, які б свідчили про недійсність вказаного договору позики, за аналізом та оцінкою наданих позивачем доказів судом не встановлено. На спростування правомірності укладеного договору відповідачка та її представник належних та допустимих доказів не подали. Про вчинення шахрайських дій, заволодіння персональними даними, мобільним номером телефону та адресою електронної пошти, їх використання третіми особами з метою заволодіння грошовими коштами відповідачка та її представник у відзиві на позов не вказували. Також, заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка та її представник не надали суду належних та допустимих доказів на спростування факту отримання коштів за вказаним договором позики, зокрема, доказів неналежності їй платіжної картки [NUMBER] в PRIVATBANK та ненадходження на неї 27.07.2019 переказу в сумі 5000,00грн., що в силу принципу змагальності сторін є їх обов`язком. Таким чином, неналежне виконання відповідачкою [PERSON] як боржником добровільно узятих на себе зобов`язань за договором позики є порушенням прав позивача як кредитора, які підлягають судовому захисту в обраний позивачем спосіб. Як вже зазначалось, в межах цієї справи позивач вимагає стягнення з відповідачки заборгованості за вказаним договором позики в загальному розмірі 24 669,50грн., яка складається із заборгованості за позикою - 5000,00грн., заборгованості за процентами 74,50грн., заборгованості за комісією - 19595,00грн. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, вказаний розмір заборгованості визначений ним станом на 30.01.2020. При цьому, нарахування процентів за користування позикою та комісійної винагороди здійснювалось в період з 27.07.2019 до 02.10.2019 включно в розмірі відповідно 0,50грн та 55,00грн щодня, з 03.10.2019 до 30.01.2020 включно в розмірі відповідно 0,50грн та 150,00грн щодня. В межах цієї справи відповідачка фактично заперечує правомірність нарахування позивачем процентів за користування кредитом та комісійної винагороди поза узгодженим в договорі строком кредитування. Оцінюючи такі доводи сторони відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1,4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, в силу приписів ст.631,1048 ЦК України сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки, зокрема, щодо нарахування та сплати процентів за користування позикою, лише протягом строку дії такого договору. Після спливу цього строку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється. У зв`язку з неповерненням позичальником грошових коштів в межах визначеного в договорі строку кредитування права та інтереси кредитора забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та підтверджений усталеною судовою практикою. При цьому, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та з`ясувати, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). Так, за умовами договору позики №92288 від 27.07.2019 та додаткових угод до нього №1 від 25.08.2019 та №2 від 04.09.2019 сторонами було погоджено, що отримані кошти в сумі 5000,00грн відповідачка [PERSON] повинна була повернути остаточно у строк до 03.10.2019, сплативши за цей період процентив сумі 14,50грн та комісійну винагороду в сумі 1595,00грн. В зазначений строк відповідачка позику не повернула, проценти та комісію не сплатила, що достовірно підтверджено розрахунком заборгованості та не спростовано відповідачкою. Станом на 03.10.2019 заборгованість відповідачки за вказаним договором позики згідно з розрахунком заборгованості становить 6609,50грн., з яких заборгованість за позикою - 5000,00грн., заборгованість за процентами 14,50грн., заборгованість за комісією - 1595,00грн. Як вже зазначалось, після 03.10.2019 позивач продовжив нарахування процентів та підвищеної комісійної винагороди за користування позикою відповідно в розмірі 0,50грн та 150,00грн за кожний день, включно до 30.01.2020. Однак за змістом договору сторони не обумовлювали можливість сплати процентів та комісії за користування позикою поза межами строку дії договору позики. Відомості про нарахування позивачем процентів та комісії за порушення умов договору відповідно до ст.625 ЦК України у матеріалах справи відсутні і позивач не заявляв про стягнення з відповідачки процентів на підставі ст.625 ЦК України. Враховуючи вищевказані норми чинного законодавства та виходячи з конкретних умов договору позики, суд вважає, що нарахування процентів та комісії після 03.10.2019 здійснено позивачем неправомірно, поза межами узгодженого сторонами строку договору, у зв`язку з чим в їх стягненні з позивачки слід відмовити. Таким чином, стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» підлягає заборгованість за вказаним договором позики, яка утворилась в межах строку дії договору (станом на 03.10.2019), в загальному розмірі 6609,50грн.. На підставі вищевикладеного, позов ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» слід задовольнити частково. Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 6609,50грн., що становить 26,79% від первісно заявлених вимог на суму 24 669,50грн.(6609,50грн х 100% / 24 669,50грн.), судовий збір в сумі 648,96грн. (2422,40грн х 26,79% /100%). Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, суд зазначає, що згідно з ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, на підтвердження здійснення витрат на правничу допомогу позивач ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» надав суду договір про надання правничої допомоги б/н від 09.07.2025, укладений з адвокатом Рудзей Ю.В., акт №92288 від 01.09.2025 про надані послуги до договору про надання правничої допомоги від 09.07.2025, який містить опис наданих послуг та їх вартість, порядок їх оплати, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність від 09.07.2025, які суд вважає належними та допустимими доказами. Оцінивши обставини справи, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації спірних правовідносин - стягнення кредитної заборгованості, усталеність законодавства та судової справи в цій категорії справ, обсяг фактично наданих адвокатом послуг (правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів клієнта, складання позовної заяви, формування додатків до неї), витраченим на це часом 4 години, вартість наданих послуг 5000,00грн, виходячи з критеріїв реальності адвокатських послуг, розумності їх розміру, принципів верховенства права, справедливості та пропорційності, суд вважає заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу співмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, а також ціною позову, розумним та справедливим. Таким чином, відповідно до ст.137,141 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам на суму 6609,50грн., що становить 26,79% від первісно заявлених вимог на суму 24 669,50грн.(6609,50грн х 100% / 24 669,50грн.), підлягають витрати на правничу допомогу в сумі 1339,50грн. (5000,00грн х 26,79% /100%).

Outcome: partial