Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , поданий її представником, до КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.07.2025 по 07.08.2025 в сумі 8790,60 грн із нарахуванням позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в сумі 8790,60 грн за період з 21.07.2025 по 07.08.2025. Із долученням до позову інформації про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а професійну правничу допомогу) в сумі 2000,00 грн. У обгрунтування позову зазначено, що позивач з 09.09.2022 по 21.07.2025 працювала у КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька». Роботодавцем не здійснений повний розрахунок у день її звільнення. Розрахунок здійснений 07.08.2025, тобто з затримкою на 14 робочих днів. За вказаний час затримки повного розрахунку при звільнені відповідач згідно вимог трудового законодавства зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток у сумі 8790,60 грн, але не зробив цього. Посилається на п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), згідно якого у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. До розрахунку середньої зарплати входить час, коли працівникові надавалася відпустка без збереження заробітної плати (ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136), ст. 26 Закону України «Про відпустки»), який підлягає виключенню із розрахункового періоду (п. 2 Порядку № 100). З 01.01.2025 і до часу звільнення позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, тому січень 2025 року підлягає виключенню із розрахункового періоду. Для розрахунку середньоденного заробітку стороною позивача взята заробітна плата за травень - червень 2025 року, поділивши її на 43 робочі дні за зазначені місяці. Середньоденний заробіток позивача згідно довідки за формою ОК-5 складає (13500,00 грн + 13500,00 грн) : 43 дні = 627,90 грн. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 8790,60 грн (627,90 грн х 14 робочих днів затримки повного розрахунку). 06.10.2025 позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення виявлених недоліків. 12.10.2025 стороною позивача усунуто виявлені недоліки шляхом подання уточненою позовної заяви, згідно якої просять суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.07.2025 по 07.08.2025 в сумі 8790,60 грн. 14.10.2025 відкрите провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження. 21.10.2025 задоволене клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 28.10.2025 представником відповідача наданий відзив, згідно якого просить суд зменшити розмір відшкодування, що підлягає стягненню, за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні, мотивуючи тим, що відповідач є закладом охорони здоров`я комунальним унітарним неприбутковим (некомерційним) підприємством, що надає медичну допомогу на території Кременчуцької міської територіальної громади та Південного округу госпітального округу Полтавської обласної державної адміністрації з центром у місті Кременчуці. Згідно поданого відзиву, остаточний розрахунок із працівником закладу проведений 07.08.2025 у максимально можливі короткі строки. Зазначена ситуація виникла у зв`язку із значним навантаженням на фонд оплати праці підприємства у липні серпні 2025 року, оскільки у цей період великій кількості працівників надаються відпустки (щорічні, соціальні) із виплатою матеріальної допомоги, що стверджується наступним: за червень 2025 року фонд оплати праці підприємства становив 22087614,76 грн, за липень 2025 року 24167871,69 грн, за серпень 2025 року 23470960,57 грн, за вересень 2025 року 22812708,54 грн. Станом на 01.08.2025 у КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» працювало 1121 працівників, для яких місце роботи у закладі охорони здоров`я є основним. У відзиві зазначено також, що позивач не зверталася до відповідача із заявами (скаргами) щодо затримки у виплаті належних звільненому працівникові сум. Стороною відповідача зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, оскільки може бути несправедливим щодо роботодавця та третіх осіб. З урахуванням чого, представник відповідача, виходячи з практики Верховного Суду щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, з урахуванням принципів розумності, справедливості, пропорційності, враховуючи складність провадження діяльності Підприємства в умовах війни, вжиття відповідачем заходів щодо погашення заборгованості у максимально стислі строки, вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах та не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, які, виконуючи роботу під час війни, працюють у непростих умовах. 20.11.2025, 03.12.2025, 22.01.2026, 06.02.2026 судове засідання не відбулося по причині знеструмлення приміщення суду (акти керівника апарату суду № № 21, 30 від 21.11.2025, 04.12.2025). 03.02.2026 ухвалою суду постановлено подальше проведення судового засідання по справі здійснювати з особистою участю сторін по справі чи їх представників у судовому засіданні в приміщенні суду у зв`язку із складною ситуацією в енергетичній системі та введенням планових відключень електропостачання в місті Кременчуці, як наслідок робота суду, зокрема розгляд судових справ, організовується з урахуванням затверджених графіків відключень електропостачання. Електрогенератор використовується для здійснення розгляду лише невідкладних судових справ. 02.03.2026 у судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача надав заяву від 24.01.2026 про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача надав заяву від 02.03.2026 про розгляд справи за його відсутності. З`ясувавши обставини, на які посилається сторона позивача, як на підставу своїх позовних вимог, обставини, наведені стороною відповідача, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів та їх взаємозв`язок у сукупності, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, судом встановлене наступне. Згідно записів трудової книжки позивача, [PERSON] 09.09.2022 прийнята на посаду рентгенолаборанта рентгенологічного відділення КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», наказ від 08.09.2022 № 280/к. 21.07.2025 позивач звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та наказу № 495/к від 18.07.2025, згідно п. 2 якого директором Підприємства зобов`язано головного бухгалтера виплатити позивачу грошову компенсацію: за 2 календарних дні додаткової відпустки за шкідливі і важкі умови праці за робочий рік з 09.09.2023 по 08.09.2024; за 21 календарний день щорічної основної відпустки та за 10 календарних днів додаткової відпустки за шкідливі та важкі умови праці за період роботи з 09.09.2024 по 21.07.2025. Інші відомості у зазначеному наказі відсутні. Матеріали справи не містять відомостей про отримання позивачем наказу про її звільнення, ознайомлення звільненого працівника з наказом. Зазначені обставини сторонами у поданих ними заявах по суті справи не заперечувались та не спростовувались. З виписки про рух коштів за період 07.08.2025 по банківській картці, належній позивачу, відкритій у АТ КБ «ПриватБанк», слідує зарахування коштів в сумі 12687,89 грн. Зазначена сума відповідає сумі, зазначеній у долученій стороною відповідача відомості про перерахунок заробітної плати працівникам Підприємства до АТ КБ «ПриватБанк». З довідки КНМП «Лікарня лікування «Кременчуцька» від 28.10.2025 за вих. № 01-16/2653 про фонд оплати праці за червень вересень 2025 року вбачається, що фонд оплати праці закладу охорони здоров`я становив: за червень 2025 року 22087614,76 грн, за липень 2025 року 24167871,69 грн, за серпень 2025 року 23470960,57 грн, за вересень 2025 року 228127089,54 грн. Як зазначено у відзиві представником відповідача остаточний розрахунок із працівником здійснений у максимально можливі короткі строки 07.08.2025. Зазначена ситуація виникла у зв`язку із значним навантаженням на фонд оплати праці підприємства у липні серпні 2025 року, оскільки у цей період великій кількості працівників надаються відпустки з виплатою матеріальної допомоги, що стверджується наступним: за червень 2025 року фонд оплати праці підприємства становив 22087614,76 грн, за липень 2025 року 24167871,69 грн, за серпень 2025 року 23470960,57 грн, за вересень 2025 року 22812708,54 грн. Станом на 01.08.2025 у КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» працювало 1121 працівників, для яких місце роботи у закладі охорони здоров`я є основним. Як наслідок, невчасний розрахунок Підприємства із позивачем при звільненні виник не з вини відповідача, при цьому відповідачем вжиті всі можливі заходи для погашення заборгованості і станом 07.08.2025 (14 днів) заборгованість погашена у повному обсязі. Разом з тим, до відзиву не додана довідка відповідача про середній розмір заробітної плати позивача, а також не зазначено зменшений розмір суми відшкодування, що підлягає стягненню із відповідача. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про підтвердження факту затримки розрахунку при звільненні позивача та доцільності зменшення зазначеної суми за обгрунтованим клопотанням представника відповідача. Будь-яких заперечень, у тому числі відповіді на відзив, стороною позивача не надано, у тому числі щодо клопотання сторони відповідача про зменшення розміру відшкодування. У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст.116 КЗпП України). У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ст. 117 КЗпП України). Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Суд погоджується із розрахунком суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наданий стороною позивача, що відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, при цьому враховуючи відсутність протилежного зі сторони відповідача. Судом враховано, що відповідачем не своєчасно здійснений розрахунок із позивачем при звільненні, однак також враховується незначний час такої затримки, підстави затримки, що виникли не з вини роботодавця та розмір суми, розрахований стороною позивача. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, та незалежно від відсутності коштів у роботодавця. Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, відповідно він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Посилання представника відповідача на фінансове становище Підприємства та на інші обставини судом оцінюються критично. Сама по собі недостатність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст. 117 КЗпП України (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Разом з тим, стягнення із роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19). Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за ст. 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у п. п. 87, 92 постанови від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц зробила висновок про те що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому, Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування, а саме: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Суд, з урахуванням норм права та судової практики щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, з огляду на характер заборгованості, дій позивача та відповідача, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, що мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 10 % від заявленої в позові суми, тобто 879,06 грн. Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 по справі № 363/3659/20, від 05.10.2022 по справі № 753/6287/21, від 15.03.2023 по справі № 201/8085/21. Згідно ст. ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Європейський суд з прав людини вказав, що Суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (параграф 23 рішення Європейського суду з прав людини «Pronina v. Ukraine», n. 63566/00, 18.07.2006). Оскільки позовні вимоги задоволені на 10 % від 8790,60 грн, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 98,64 грн (10 % від 986,40 грн) сплаченого нею судового збору за подання позову до суду.

Outcome: partial