Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У серпні 2024 року керівник Вознесенської окружної прокуратури звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до [PERSON] , Дорошівської сільської ради, ТОВ «Белоусовка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом: - визнання незаконним та часткового скасування рішення Білоусівської сільської ради народних депутатів від 15 листопада 2001 року, №4 в частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 6,84 га, розташованої на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2011 року, реєстр. №1-606, яким підтверджено факт успадкування [PERSON] земельної ділянки площею 6,84 га, розташованої на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №4822080400:02:000:0064, після смерті [PERSON] ; - визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 02 вересня 2015 року, №24-з, згідно якого [PERSON] передав в оренду ТОВ «Белоусовка» земельну ділянку площею 6,8355 га, розташовану на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №4822080400:02:000:0064; - скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки; - зобов`язання [PERSON] та ТОВ «Белоусовка» повернути у власність держави земельну ділянку з розташованими на ній пам`ятками археології. Позов обґрунтований тим, що рішенням Білоусівської сільської ради народних депутатів від 15 листопада 2001 року за №4, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,84 га, розташовану на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якій було присвоєно кадастровий №4822080400:02:000:0064. На підставі рішення 22 грудня 2001 року [PERSON] отримала правовстановлюючий документ Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №165. [INFO] [PERSON] померла. 28 вересня 2011 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1-606, згідно якого останній набув у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 6,84 га, розташовану на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якій було присвоєно кадастровий №4822080400:02:000:0064. 03 грудня 2012 року [PERSON] звернувся до землевпорядної організації із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою з метою реєстрації права власності на земельну ділянку, отриману в спадщину. Після отримання технічної документації на земельну ділянку відповідні дані були внесені до Державного земельного кадастру та 10 червня 2013 року було відкрито поземельну книгу. Згідно останньої, земельну ділянку з кадастровим номером 4822080400:02:000:0064 було віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення з встановленою площею у 6,8355 га та цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». На підставі вказаної документації державним реєстратором Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 грудня 2014 року було вчинено запис № 8088850 про державну реєстрацію речового права права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4822080400:02:000:0064 загальною площею 6,8355 га. 02 вересня 2015 року [PERSON] уклав з ТОВ «Белоусовка» Договір оренди землі №24-з, згідно якого передав останньому в оренду на 15 років земельну ділянку площею 6,8355 га, розташовану на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №4822080400:02:000:0064. На підставі договору 09 листопада 2011 року до Державного реєстру речових прав було внесено запис про речове право на нерухоме майно №12019633 - право оренди земельної ділянки. Однак в межах сформованої та переданої у власність [PERSON] (в подальшому успадкованої [PERSON] ) земельної ділянки, розташованої на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №4822080400:02:000:0064, знаходиться пам`ятка археології «Курганна група №1», що складається з трьох окремих курганів, яка рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів № 216 від 09 серпня 1988 року була взята на держаний облік як пам`ятка археології місцевого значення. Оскільки пам`ятки археології та землі, на яких вони розміщені, є виключною власністю держави та не можуть бути передані у приватну власність, а тому з метою захисту права власності держави та відновлення становища, що існувало до порушення, прокурор просила про задоволення її вимог. Водночас, необхідність свого представництва у захисті інтересів держави прокурор обґрунтовувала невжиттям Вознесенською обласною військовою адміністрацією, як розпорядником пам`яток археології на території Миколаївської області, заходів для поновлення порушеного права держави. Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та справу в порядку загального позовного провадження призначено до розгляду зі стадії підготовчого засідання. 17 вересня 2024 року від представника Дорошівської сільської ради Солощенка О.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив залишити позов без розгляду. 18 вересня 2024 року від керівника Вознесенської окружної прокуратури Денисенко В.В. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій керівник прокуратури не погодилася з доводами відзиву та підтримала позовні вимоги. 29 жовтня 2024 року від представниці Миколаївської обласної військової адміністрації Михайленко Г.В. надійшли письмові пояснення по справі, у яких представниця позивача підтримала позовні вимоги, погодившись з доводами прокурора, зазначеними у позові. 04 листопада 2024 року від відповідача Шорбана В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнав. Свої заперечення проти позову обґрунтовував тим, що прокурором не доведено факт розташування курганної групи на належній йому земельній ділянці, а також віднесення вказаної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення. При цьому зазначав, що уповноваженими органами не вчинено жодних дій з метою належної реєстрації пам?ятки археології та внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру, що виключає обізнаність власників ділянки про наявність такої обставини та вказує на неналежне виконання уповноваженими органами своїх обов?язків під час передачі спірної ділянки у власність [PERSON] . У відзиві на позов [PERSON] також звертав увагу на те, що позбавлення його права власності на спірну ділянку призведе до недотримання справедливого балансу між його інтересами та інтересами суспільства. Вважав, що інтереси держави у спорі, що виник, можуть бути захищені в інший спосіб, який не передбачає позбавлення його права власності на набуте майно, зокрема шляхом укладення з ним охоронного договору відносно об?єкта культурної спадщини, поділу набутої відповідачем ділянки з метою виділу її частини, на якій розташована курганна група, в окрему ділянку з подальшою передачею у власність держави, або ж шляхом викупу набутої [PERSON] земельної ділянки. 08 листопада 2024 року від керівника Вознесенської окружної прокуратури Денисенко В.В. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій керівник прокуратури не погодилася з доводами відзиву та підтримала позовні вимоги. При цьому вказувала, що матеріалами справи повністю доведено факт розташування курганної групи на належній відповідачу земельній ділянці, а також віднесення вказаної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення. Заперечувала проти доводів про те, що уповноваженими органами не вчинено жодних дій з метою належної реєстрації пам?ятки археології та внесення відповідної інформації до Державного земельного кадастру, оскільки вказана обставина не свідчить про законність набуття [PERSON] , а в подальшому - відповідачем спірної ділянки, яка за будь-яких обставин не могла вибути з власності держави. Звертала увагу суду на те, що при прояві мінімальної обачності набувачі спірної ділянки мали бути обізнаними про розташування на такій ділянці пам?ятки археології (що візуально простежується) та незаконність її отримання у власність. Вказувала на те, що оскільки земельна ділянка з розташованою на ній пам?яткою археології є предметом особливого захисту держави та за жодних обставин не може бути відчужена на користь фізичних або юридичних осіб, а тому її вимоги є єдиним належним, ефективним та безальтернативним способом захисту права власності держави, їх задоволення судом не призведе до недотримання справедливого балансу між інтересами [PERSON] та інтересами суспільства, які у даному випадку превалюють над інтересами фізичної особи. 10 червня 2025 року від керівника Вознесенської окружної прокуратури Денисенко В.В. надійшла заява про зміну предмета позову та прийняття до розгляду уточнених вимог, яка обґрунтована тим, що під час вирішення спору значно змінилися обставини справи, зокрема внаслідок поділу спірної земельної ділянки площею 6,8355 га, розташованої на території Дорошівської сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №4822080400:02:000:0064, вказана ділянка перестала існувати, натомість було сформовано чотири окремі земельні ділянки: - площею 0,0848 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0131, на якій розташований Курган №1 «Курганної групи №1»; - площею 0,0244 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0130, на якій розташований Курган №3 «Курганної групи №1»; - площею 0,0422 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0129, на якій розташований Курган №2 «Курганної групи №1»; - площею 6,6841 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0132. Крім цього, набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-IX, яким визначено належний спосіб захисту права держави на майно, що незаконно вибуло з його власності, і вказаним способом захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). У зв`язку з цим, з метою належного захисту інтересів держави, прокурор просила прийняти до провадження вимоги зі зміненим предметом позову та уточненим способом захисту порушеного права держави шляхом витребування від [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельних ділянок площею 0,0848 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0131, площею 0,0244 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0130, площею 0,0422 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0129. Від інших способів захисту до відповідача [PERSON] , зазначених у позовній заяві, прокурор відмовилася. 07 липня 2025 року від представниці Миколаївської обласної військової адміністрації Михайленко Г.В. надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких остання не заперечувала проти задоволення заяви прокурора від 10 червня 2025 року, уточнені позовні вимоги підтримала. Ухвалою суду від 29 липня 2025 року заяву керівника Вознесенської окружної прокуратури Денисенко В.В. про зміну предмета позову та прийняття уточненого позову до розгляду задоволено, уточнені вимоги прийнято до провадження. 01 серпня 2025 року від представниці Вознесенської окружної прокуратури Мазуренко Н.А. надійшла заява про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до Дорошівської сільської ради про визнання незаконним та часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, а також до ТОВ «Белоусовка» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки у зв`язку з відсутністю предмета спору. Заява мотивована тим, що внаслідок поділу набутої відповідачем [PERSON] земельної ділянки з кадастровим №4822080400:02:000:0064 на чотири окремі ділянки вказана земельна ділянка перестала існувати, що свідчить про припинення дії як оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, так і договору оренди ділянки, який водночас був розірваний його сторонами. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року провадження у справі за позовом керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до Дорошівської сільської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Белоусовка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання незаконним та часткового скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки було закрито. Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представниця Вознесенської окружної прокуратури Мазуренко Н.А. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в уточненому позові. Також звертала увагу суду на те, що відповідач не є добросовісним набувачем державного майна, а тому не має права на отримання відповідної матеріальної компенсації у зв?язку з його витребуванням від недобросовісного набувача. Представниця позивача - Миколаївської обласної військової адміністрації Михайленко Г.В. в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Представниця третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації в судове засідання не з`явилася, проте у поясненні на позовну заяву клопотала про розгляд справи без її участі. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представниці Миколаївської обласної військової адміністрації, відповідача Шорбана В.В., представниці Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Заслухавши пояснення представниці Вознесенської окружної прокуратури Мазуренко Н.А., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих учасниками справи доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що рішенням Білоусівської сільської ради народних депутатів від 15 листопада 2001 року за №4, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,84 га, розташовану на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якій було присвоєно кадастровий №4822080400:02:000:0064. На підставі рішення 22 грудня 2001 року [PERSON] отримала правовстановлюючий документ Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №165. [INFO] [PERSON] померла. 28 вересня 2011 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1-606, згідно якого останній набув у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 6,84 га, розташовану на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якій було присвоєно кадастровий №4822080400:02:000:0064. 03 грудня 2012 року [PERSON] звернувся до землевпорядної організації із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою з метою реєстрації права власності на земельну ділянку, отриману в спадщину. Після отримання технічної документації на земельну ділянку відповідні дані були внесені до Державного земельного кадастру та 10 червня 2013 року було відкрито поземельну книгу. Згідно останньої, земельну ділянку з кадастровим номером 4822080400:02:000:0064 було віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення з встановленою площею у 6,8355 га та цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». На підставі вказаної документації державним реєстратором Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 грудня 2014 року було вчинено запис № 8088850 про державну реєстрацію речового права права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4822080400:02:000:0064 загальною площею 6,8355 га. Однак в межах сформованої та переданої у власність [PERSON] (в подальшому успадкованої [PERSON] ) земельної ділянки, розташованої на території Білоусівської (на цей час - Дорошівської) сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим №4822080400:02:000:0064, знаходиться пам`ятка археології «Курганна група №1», що складається з трьох окремих курганів, яка рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів № 216 від 09 серпня 1988 року була взята на держаний облік як пам`ятка археології місцевого значення. Вказані обставини знайшли своє повне підтвердження відповідними доказами, зокрема копією облікової картки Курганної групи №1 (т. 1, а.с. 21-22), копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а.с. 56), копією протоколу огляду місця події від 21 червня 2026 року у кримінальному провадженні №42021152040000055 з фототаблицею (т. 1, а.с. 57-61), копією рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів № 216 від 09 серпня 1988 року (т. 1, а.с. 64-67), копією відповіді Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації від 25 липня 2023 року за №925/02-13 (т. 1, а.с. 68), копією акту візуального обстеження від 27 червня 2023 року (т. 1, а.с. 69), копією матеріалів огляду земельної ділянки з кадастровим №4822080400:02:000:0064, складених фахівцем ФОП [PERSON] в межах кримінального провадження №42021152040000055 (т. 1, а.с. 108-117). Разом з тим, під час вирішення судом спору відбувся поділ земельної ділянки площею 6,8355 га, розташованої на території Дорошівської сільської ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий №4822080400:02:000:0064, внаслідок чого вказана ділянка перестала існувати, натомість було сформовано чотири окремі земельні ділянки: - площею 0,0848 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0131, на якій розташований Курган №1 «Курганної групи №1»; - площею 0,0244 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0130, на якій розташований Курган №3 «Курганної групи №1»; - площею 0,0422 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0129, на якій розташований Курган №2 «Курганної групи №1»; - площею 6,6841 га, кадастровий номер 4822080400:02:000:0132 (вільна від будь-яких пам?яток археології). Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного. 1)В частині наявності підстав для звернення керівника Вознесенської окружної прокуратури до суду: Згідно ч.ч. 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Невжиття компетентним органом достатніх заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 924/349/18 та від 07 червня 2022 року у справі № 209/2263/21 зазначено, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Разом з тим, з наведених вище положень законодавства вбачається, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Серед земель України за основним цільовим призначенням виділяють, зокрема, таку категорію як землі історико-культурного призначення, які включає в себе як землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини (в тому числі і пам`ятки археології), так і охоронювані археологічні території (п. д ч. 1 ст. 19, гл. 10 ЗК України). Преамбулою Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою і така охорона є одним із пріоритетних завдань органів державної влади. Незаконне надання у приватну власність земельної ділянки, на якій розміщена пам`ятка культурної спадщини, грубо порушує виключне право власності Українського народу на землі, у тому числі історико-культурного призначення, та становить загрозу безповоротної втрати пам`ятки археології як невідтворного джерела інформації про зародження і розвиток цивілізації. В цьому контексті важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на земельні ділянки в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 13, 19 Конституції України). У цьому випадку звернення прокурора з позовом зумовлено тим, що внаслідок неправомірного набуття прав на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, держава позбавлена можливості повноцінно реалізовувати права власника щодо свого майна. З контексту ст. 84, ч. 5 ст. 122 ЗК України, ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вбачається належність земельної ділянки та розташованої на ній пам`ятки археології до неподільних нерухомих об`єктів державної власності, розпорядження якими здійснює виключно держава в особі обласної державної адміністрації. Отже, дійсним власником та розпорядником спірного об`єкту («Курганна група №1») та земель, на яких він розташований, а також органом, поверненню якому вони підлягають, є Миколаївська обласна державна адміністрація. Враховуючи викладене, Миколаївська обласна військова адміністрація (на час воєнного стану) має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник спірних земельних ділянок з розташованою на них пам`яткою археології. Втім, Миколаївською обласною військовою адміністрацією, за наявного порушення інтересів держави, жодних заходів щодо повернення земельної ділянки у державну власність не вжито. Вознесенською окружною прокуратурою з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави на адресу Миколаївської обласної військової адміністрації було скеровано запити № 53-5472ВИХ-23 від 18 липня 2023 року та № 53-4965ВИХ-24 від 10 липня 2024 року про виявлені порушення вимог законодавства з посиланням на відповідні докази та запропоновано вжити заходи на усунення порушень інтересів держави (т. 1, а.с. 72-73, 123-124). Однак листами Миколаївської обласної військової адміністрації від 28 липня 2023 року № 05-67/1891/5-23, а також Управління культури, національностей та релігії Миколаївської обласної військової адміністрації від 15 липня 2024 року № 7127-24 окружну прокуратуру повідомлено про невжиття заходів щодо повернення земельної ділянки (т. 1, а.с. 73, 125). Оскільки спір стосується прав держави, які становлять значний суспільний інтерес, захист яких повинен здійснювати відповідний державний орган, проте зазначений захист не здійснює, а тому прокурором доведено передбачені законом підстави для представництва інтересів держави в суді. 2)В частині заявлених позовних вимог: Відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Водночас, ст. 54 Конституції України визначено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 4 ЗК України 1990 року (який діяв на час надання земельної ділянки у приватну власність [PERSON] ) у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Не можуть передаватися у колективну і приватну власність землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Згідно ч. 1 ст. 75 ЗК України 1990 року до земель історико-культурного призначення належать землі історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам`яток та архітектурно-ландшафтних комплексів. Положеннями ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 2, п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції на час надання земельної ділянки у приватну власність [PERSON] ) визначено, що: - культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; - об`єкт культурної спадщини - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з антропологічного, археологічного, естетичного, етнографічного, історичного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; - пам`ятка - об`єкт культурної спадщини національного або місцевого значення, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. До археологічного виду об`єктів культурної спадщини належать городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, мегаліти, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, рештки життєдіяльності людини, що містяться під водою. Об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону. Пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, незалежно від форм власності території чи водного об`єкта, на яких вони розташовані, є державною власністю (ч.ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції на час надання земельної ділянки у приватну власність [PERSON] )). Водночас, як раніше зазначав суд, згідно ч. 4 ст. 4 ЗК України 1990 року (який діяв на час надання земельної ділянки у приватну власність [PERSON] ) не можуть передаватися у колективну і приватну власність землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Судом встановлено, що «Курганна група № 1», що складається з трьох окремих курганів, розміщених на спірних земельних ділянках, рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів № 216 від 09 серпня 1988 року взята на облік як пам`ятка археології місцевого значення, тобто має статус археологічної пам`ятки. Таким чином, вказана пам`ятка археології із земельною ділянкою, на якій вона розташована, перебуває у державній власності. Можливість передачі такої речі у приватну власність законодавством, чинним на момент прийняття сільською радою рішення про передачу ділянки у власність, не передбачалося. У чинному Цивільному кодексі України введено поняття «оборотоздатність цивільних прав». Зокрема, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом. Обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц). Пам`ятка археології є об`єктом, обмеженим в цивільному обороті, оскільки може перебувати тільки в державній власності (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 734/519/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року по справі № 927/1206/21 зазначено, що кургани та залишки стародавніх поселень є нерухомими археологічними об`єктами культурної спадщини та не можуть бути перенесеними на інше місце без втрати своєї цінності. Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац 6 статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). Об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Відповідно до частини шостої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології, як нерухомі об`єкти культурної спадщини, не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності. Пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно з Законом України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати в приватній чи комунальній власності. Статтею 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована. З огляду на це, розташування на земельній ділянці пам?яток археології унеможливлює передачу її з державної в іншу власність. З контексту ст. 84, ч. 5 ст. 122 ЗК України у сукупності зі ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вбачається належність земельної ділянки та розташованої на ній пам`ятки археології до об`єктів державної власності, розпорядження якими здійснює виключно держава в особі обласної державної адміністрації. Отже, розпорядником спірного об`єкту («Курганна група №1») та земель, на яких він розташований від імені держави є Миколаївська обласна державна (військова) адміністрація, яка є належним позивачем у справі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Вирішуючи питання, чи є обраний прокурором спосіб захисту порушеного права держави належним та ефективним, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч. 2 ст. 391 ЦК України (з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-IX) якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 ЦК України (з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-IX) якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Водночас, у своїй постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц сформовано правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та інших. Тому прокурором обрано належний (передбачений законом) та ефективний спосіб захисту права держави. При вирішенні питання, чи є [PERSON] добросовісним набувачем спірного майна, суд виходить з наступного. Згідно роз`яснень, наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 25, 26 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16). Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі 488/2807/17 вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (постанова Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 922/647/22). Водночас, порушення імперативних норм закону під час передачі майна у власність свідчить про відсутність добросовісності набувача такого майна. Абсолютна заборона закону на передачу певного майна у власність у будь-якій формі, крім державної, не може бути спростована добросовісністю. Не може набуватися в порядку ст. 330 ЦК України у власність майно, яке за добросовісної поведінки набувач не міг за жодних обставин отримати у власність (наприклад об`єкти, вилучені з цивільного обороту або обмежено оборотоздатні, а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту). До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2023 року у справі N 910/8413/21 (справа про «Садибу Терещенків»). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, зокрема, зазначила, що як слідує з визначення поняття «об`єкт культурної спадщини», для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони. Закон чітко встановлює обмеження щодо можливості перебування такої категорії майна виключно в державній власності. Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо, набувач такого майна, проявивши розумну обачність, може і повинен знати про те, що нерухоме майно, яке він має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини, тобто не може переходити у приватну власність. Тому особа, яка набула таке майно, не може вважатися добросовісним набувачем. Як раніше встановлено судом, відповідач [PERSON] безоплатно набув у власність земельну ділянку (яка в подальшому була поділена ним на окремі ділянки) з розташованими на ній об?єктами культурної спадщини, знаходження яких у приватній власності не допускається законом. Закон обмежує можливість перебування вказаного майна виключно у власності держави. При цьому, особа вважається обізнаною із законом з моменту його офіційного оприлюднення. Це фундаментальний правовий принцип, що діє в Україні (ignorantia juris non excusat «незнання закону не звільняє від відповідальності»). Громадяни зобов`язані дотримуватися закону. З досліджених судом письмових доказів, зокрема копії протоколу огляду місця події від 21 червня 2026 року у кримінальному провадженні №42021152040000055 з фототаблицею (т. 1, а.с. 57-61), копії акту візуального обстеження від 27 червня 2023 року (т. 1, а.с. 69), копії матеріалів огляду земельної ділянки з кадастровим №4822080400:02:000:0064, складених фахівцем ФОП [PERSON] в межах кримінального провадження №42021152040000055 (т. 1, а.с. 108-117) також вбачається, що розташована на земельних ділянках [PERSON] «Курганна група №1», що складається з трьох окремих курганів, візуально прослідковується та, за розумної обачності, може бути ідентифікована неозброїним оком як об?єкт культурної спадщини, що перебуває під охороною держави. Отже, відповідач, як набувач такого майна, проявивши розумну обачність, мав змогу і повинен був знати про те, що нерухоме майно, яке він має намір набути у приватну власність, є нерухомим майном з розташованим в ньому об`єктом культурної спадщини, тобто не може переходити у приватну власність. Факт усвідомлення відповідачем цієї обставини також підтверджується тим, що на час огляду ділянки (до її поділу) земельна ділянка в межах знаходження курганів повністю або частково не використовувалася останнім для здійснення сільськогосподарської діяльності (не була розорена). Таким чином, відповідач не може бути визнаний добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, а тому правила ч. 5 ст. 390 ЦК України до вказаних правовідносин не застосовуються. Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами слід зазначити наступне. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У той же час у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (наприклад «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») визначив критерії, за наявності яких втручання у мирне володіння майном може бути визнане таким, що не суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: втручання повинно бути законним; втручання повинно мати на меті «суспільний», «публічний» інтерес; втручання у право на мирне володіння майном повинно бути пропорційним визначеній меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону чи іншого нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. Вилучення (витребування) у [PERSON] земельних ділянок з розташованими в них об?єктами культурної спадщини є законним, оскільки здійснюється внаслідок недотримання відповідачем норм законодавства, яке встановлює пряму заборону набуття вказаного майна у приватну власність, та на підставі положень ЦК України (ст. 391 вказаного Кодексу). Метою вилучення (витребування) є збереження вказаного об`єкта у незмінному стані та збереження від знищення, подальшого пошкодження. Пошкодження або зникнення в Україні будь-яких зразків культурної цінності є згубним збідненням надбання народу України. Охорона пам`яток культури є пріоритетним завданням держави України, зокрема, відповідно до міжнародних конвенцій. Тривала відсутність заходів із охорони такого майна призводить до втрати його «нематеріальної» (історико-культурної) цінності, яку неможливо буде відновити. Вказане зумовлює нагальну потребу вжити відповідні заходи задля збереження культурної спадщини у загальних інтересах. Щодо критерію пропорційності суд зауважує таке. У рішенні по справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Однак зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар. Суд нагадує, що у відповідача на момент набуття спірного майна не було перешкод отримати необхідну інформацію про майно, його склад, характеристики, особливості, ознайомитися з вимогами закону, що регулюють умови та порядок його набуття та зробити висновки щодо режиму цього об`єкта, неможливості набуття на нього права приватної власності. Тобто, як встановлено раніше, останній є недобросовісним набувачем. При цьому, земельна ділянка з розташованими в ній об?єктами культурної спадщини перейшла у власність [PERSON] безоплатно, тобто без будь-яких матеріальних витрат з боку відповідача. За таких обставини, неможливо прийти до висновку, що втручання у право відповідача мирно володіти майном, яке він за добросовісної поведінки не міг би отримати у власність, є для нього надмірним тягарем. З огляду на викладене вище, суд вважає втручання держави у право відповідача шляхом витребування спірних ділянок пропорційним меті контролю за цим об`єктом задля його збереження у загальних інтересах. До подібних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2023 року у справі N 910/8413/21. При цьому, суд зауважує, що у своєму листі від 19 березня 2025 року, адресованому Миколаївській обласній військовій адміністрації, відповідач [PERSON] не заперечував проти добровільного повернення спірних земельних ділянок у власність держави (т. 2, а.с. 70-71), однак на час ухвалення рішення не вчинив дій, направлених на практичну реалізацію повернення безпідставно набутого майна. За встановленого, вимоги про витребування земельних ділянок у власність держави підлягають задоволенню. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] також підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 633,60 грн (2 422,40 грн судового збору за подачу позову + 1 211,20 грн судового збору за подачу заяви про забезпечення позову).

Outcome: approved