Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

09 січня 2026 року ТОВ «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №Р20.22182.004106005. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 13 липня 2018 року між первісним кредитором АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р20.22182.004106005, за умовами якого ТОВ «Ідея Банк» надало [PERSON] кредит у розмірі 49840 грн на умовах платності користування та зобов`язалась повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачені договором. [PERSON] зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав частково, внаслідок чого станом день звернення до суду утворилась заборгованість в розмірі 68234,05 грн, з яких: 49838,23 грн заборгованості за основною сумою боргу; 18395,82 грн заборгованості за комісіями. 02 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №12/89, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ ФК «ЄАПБ». Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали не надав відзив на позов в порядку, визначеному ст. 178 ЦПК України. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 липня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р20.22182.004106005, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 49840 грн строком на 48 місяців на поточні потреби, процентна ставка за користування кредитом змінювана, станом на день укладання договору становить 15% (п.1.1., 1.4 Договору) та зобов`язався повернути його разом з процентними платежами (процентам та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Згідно п.1.11 Договору за обслуговування кредиту банком, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використання телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірах та термін, визначених згідно графіку щомісячних платежів. Указаний кредитний договір, разом з паспортом споживчого кредиту, анкетою-заявою, заявою про акцепт, підписано особисто позичальником. Згідно ордеру-розпорядження №1, №2 від 13 липня 2018 року АТ «Ідея Банк» виконало грошове зобов`язання та перерахувало відповідачу кошти в розмірі 49840 грн. 02 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №12/89, відповідно до умов якого до ТОВ ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] в сумі 108714,05 грн, з яких: 49838,23 грн заборгованості за основною сумою боргу; 17847,99 грн заборгованості за відсотками та 41027,83 грн заборгованості за комісіями. В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1 ст.1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно до ч. 1ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно дост. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому законом порядку на підставі договору факторингу №12/89 від 20 грудня 2020 року набуло права вимоги до [PERSON] за договором №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року, що підтверджується витягом з реєстру боржників та платіжною інструкцією №19913 про перерахування коштів на виконання договору факторингу. Згідно довідки-розрахунку заборгованості АТ «Ідея банк» у [PERSON] станом на 02 грудня 2020 року наявна заборгованість за кредитним договором №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] в сумі 108714,05 грн з яких: 49838,23 грн заборгованості за основною сумою боргу; 17847,99 грн заборгованості за відсотками та 41027,83 грн заборгованості за комісіями. З моменту отримання права вимоги позивачем не здійснювалось нарахування жодних санкцій. Після відступлення права вимоги 02 грудня 2020 року відповідач частково виконав своє зобов`язання за договором та в період з 01 лютого 2021 року здійснив 41 платіж на загальну суму 40480 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року в розмірі 68234,05 грн, з яких: 49838,23 грн заборгованості за основною сумою боргу; 18395,82 грн заборгованості за комісіями. На думку суду наведений позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Нормами ч.2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до абзацу третього частини четвертоїстатті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"(у редакції станом на 01 січня 2017 року) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятоюстатті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"(у редакції станом на 01 січня 2017 року) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів". Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Нормами частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятоїстатті 12 Закону України «Про споживче кредитування»умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Відтак, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 1.10 кредитного договору №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року,встановлено плату відповідачу саме за обслуговування кредиту, що включає в себе надання інформації по рахункам позичальника з використання телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку. Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин справи дає підстави вважати, що відповідачу договором було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Указана щомісячна плата за обслуговування міститься й у графіку щомісячних платежів, які є невід`ємною частиною договору. Отже, така умови договору про обов`язкову щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості суперечить положенням ч. 1ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Схожі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 та в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 вирішувала питання: чи можливе встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування; чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна /нікчемна/оспорювана. Кредитором у справі був саме АТ «Ідея банк». Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а згідно з п. 3.2.4 кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості. Разом з тим Велика Палата зробила висновок про нікчемність в цілому пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, зокрема не лише щодо щомісячного інформування про розмір заборгованості, але й опрацювання запитів позичальника, надання інформації по рахунку. Так, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше ніж один раз на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинностіЗаконом України«Про споживчекредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12 цього Закону. Слід зазначити, що Велика Палата ВС зобов`язала АТ «Ідея Банк» (п.34.3 Постанови №496/3134/19), який також є первісним кредитором [PERSON] здійснити перерахунок заборгованості позивачки з огляду на нікчемність визначених пунктів договору. Також, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 4ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як убачається зі змісту договору та додатку до Паспорта споживчого кредиту, яким визначено графік щомісячних платежів за договором, при щомісячному платежі 2639,52 грн, з яких 253,83 грн погашення тіла кредиту, 398,76 грн проценти, 611,74 грн щомісячної комісії є суттєвим порівняно із розміром кредиту та його складових, отриманого [PERSON] (49840 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. У даній справі, АТ «Ідея Банк»» не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія. Ураховуючи те, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто умови кредитного договору є несправедливими, суд уважає, що позивачем недоведено, що плата за обслуговування кредитної заборгованості згідно рафіку платежів встановлена банком за надання послуг. Як указано позивачем у позовній заяві, з моменту набуття права вимоги за вказаним договором, відповідачем в період з 01 лютого 2021 року здійснено 41 платіж на загальну суму 40480 грн, з яких 17847,99 грн зараховано на погашення відсотків та 22632,01 грн на погашення комісії, яка не підлягала нарахуванню і сплаті. Статтею 19 Закону визначено, у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Ураховуючи, що вимоги про стягнення комісії в сумі 18 395,82 задоволенню не підлягають з наведених вище мотивів, а зараховані банком 22632,01 грн на погашення плати за обслуговування кредиту (комісії) мають бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту за користування кредитними коштами у порядку визначеному п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором №Р20.22182.004106005 від 13 липня 2018 року в сумі 27296,22 грн (49838,23-22632,01=27296,22). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 3028 грн ціна позову становила 68234,05 грн позов задоволено на суму 27296,22 грн тобто на 39,96%, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1119,15 грн судового збору.

Outcome: partial