Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У вересні 2025 [PERSON] звернулася до суду із даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, безстроково. В обгрунтування позову зазначила, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 27.09.2006. Мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Останньому встановлено інвалідність ІІ групи з дитинства довічно з 04.05.2023. Його визнано непрацездатним у звичайних виробничих умовах та рекомендовано лікування у лікаря психіатра та сімейного лікаря. Їх син потребує постійного та дороговартісного лікування. Вона отримує пенсію за віком, а син державну допомогу особам з інвалідністю. Сукупного розміру вказаних виплат недостатньо для забезпечення сину належного лікування та добробуту. Відповідач має можливість надавати допомогу оскільки офіційно працевлаштований. З цих підстав просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі. Додатково повідомила, що розмір її пенсії 5000 грн на місяць, а син отримує соціальну допомогу в розмірі 2900 грн в місяць. На теперішній час її син потребує прийняття на постійній основі ліків «Урсофальк», ціна якого в межах 2510,30 грн 2641,50 грн та «Креон» - 804,89 грн 915,00 грн. Крім того їх спільний син потребує відповідного догляду, харчування та придбання одягу. В судовому засіданні відповідач визнав позов та не заперечував проти його задоволення. Заслухав пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що вони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом Серія [NUMBER] . Згідно з довідкою МСЕК серії АВ №1037821 від 18.04.2023 року [PERSON] встановлена друга група інвалідності з 04.05.2023 довічно, інвалідність з дитинства. Зазначено про його непрацездатність у звичайних виробничих умовах та рекомендовано лікування у психіатра та сімейного лікаря. Згідно довідки КНП БМР «Богуславський ЦПМСД» № 999 від 25.08.2025, [PERSON] має тяжке захворювання з дитинства та потребує: урсофальк пожиттєво, креон необмежений період та планове оперативне втручання. Згідно довідки УСЗН Обухівської РДА від 14.04.2025 № 01-08/89, [PERSON] отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства 2 361,00 грн. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 29.01.2024 у справі № 358/1350/23, [PERSON] визнаний недієздатним та його опікуном призначена [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати У частині першій статті 200 СК України, передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним дочкою, сином доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Виходячи із змісту вищевказаних статей, для виникнення обов`язку батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей необхідні наявність трьох умов: дитина повинна бути непрацездатною; вона потребує матеріальної допомоги; а батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дитину. Працездатність це здатність до праці, що залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду працівника, що дає йому змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Тобто здатність людини до праці оцінюється не лише за можливістю виконання роботи та функціональним станом організму, а й за додатковими критеріями (стан здоров`я, професійні знання, вміння, досвід). Законодавство України не визначає поняття працездатності, натомість повніше його зміст розкривається через використання понять «непрацездатність» та «втрата працездатності», які вживаються в трудовому праві, праві соціального забезпечення, тощо. Аналіз правових норм дозволяє дійти висновку, що втрата працездатності може бути постійна і тимчасова. Постійна втрата працездатності це повна чи часткова втрата здатності до загальної чи професійної праці. Повна втрата працездатності означає непрацездатність особи. Непрацездатність це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Прикладом часткової втрати працездатності є інвалідність. При цьому, необхідно відмітити, що існує два критерії визначення інвалідності медичний та економічний. З медичної точки зору це розлад функцій організму, з економічної точки зору це таке порушення, яке призводить до втрати працездатності: професійної чи загальної. Інвалідність це стійкий розлад функцій організму, зумовлений захворюванням, наслідком травм або вродженим дефектом, який призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. Обмеження життєдіяльності це повна або часткова втрата здатності обслуговувати себе, самостійно пересуватись, орієнтуватись, спілкуватись, контролювати свою поведінку, вчитись, займатись трудовою діяльністю. Під тимчасовою втратою працездатності розуміють неспроможність особи виконувати свою трудові обов`язки внаслідок короткотривалих обставин об`єктивного характеру. Тимчасова непрацездатність має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності. Висновки органів медико-соціальної експертизи про умови і характер праці інвалідів є обов`язковими для власників та адміністрації підприємств, установ і організацій. Порядок організації та проведення медико-соціальної експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України постановою від 4 квітня 1994 р., № 221. Так, у медико-соціальних експертних комісіях (МСЕК) проходять огляд громадяни, які частково чи повністю втратили здоров`я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежують їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, з метою виявлення компенсаторно-адаптаційних можливостей особи для реалізації заходів реабілітації та адаптації інвалідів. За матеріалами даної справи, [PERSON] встановлена друга група інвалідності з 04.05.2023 довічно, інвалідність з дитинства. Зазначено про його непрацездатність у звичайних виробничих умовах та рекомендовано лікування у психіатра та сімейного лікаря. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 29.01.2024 у справі № 358/1350/23, [PERSON] визнаний недієздатним та його опікуном призначена [PERSON] . Вказане свідчий, що [PERSON] є непрацездатним та визнаний недієздатним, що підтверджено медичною документацією та наданими доказами. Непрацездатність [PERSON] доводить його потребу в матеріальній допомозі. При цьому, потреба в матеріальній допомозі означає, що дохід непрацездатної особи не забезпечує йому підтримання нормальної життєдіяльності, яка є критерієм визначення прожиткового мінімуму, та є меншим, ніж це встановлено прожитковим мінімумом на непрацездатну особу. Вивченням матеріального становища сторін встановлено, що позивач отримує пенсію, розмір якої складає 5000 грн. Спільний син сторін у справі [PERSON] отримує державну допомогу, розмір якої складає щомісяця 2361,00 грн. Позивач разом із сином зареєстровані в [ADDRESS] . Вищенаведені обставини, на переконання суду, свідчать про те, що [PERSON] за станом здоров`я позбавлений можливості працювати, його матеріальне становище та матеріальне становище його матері, яка за вадами здоров`я свого сина не має змоги також влаштуватися на роботу, не дозволяють в повній мірі компенсувати витрати на побутові потреби та утримання непрацездатного повнолітнього сина. При цьому судом встановлено, що відповідач має можливість надавати допомогу своєму повнолітньому непрацездатному сину, який її потребує, оскільки є працездатним. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника та одержувача аліментів, а також прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність, а також бере до уваги його можливість матеріально забезпечувати повнолітнього сина в період його непрацездатності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього непрацездатного сина є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто у даному випадку аліменти необхідно стягнути з 03.09.2025 року. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнена від сплати аліментів.

Outcome: approved