Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивач 10.12.2025 року звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] ; перевести на [PERSON] права та обов`язки продавця по договору купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що 17.04.2024 року [PERSON] та [PERSON] досягли домовленості та уклали письмово попередній договір купівлі-продажу на гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] , власником якого був [PERSON] . Позивач зобов`язався сплатити готівкою [PERSON] гроші в розмірі 160 000 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США, а [PERSON] в свою чергу з моменту взятих на себе зобов`язань, передасть позивачу у власність гараж № [NUMBER] .Також сторони домовились, що [PERSON] до 17.10.204 року звільнить приміщення для користування. Цього ж дня, 17.04.2024 року позивач сплатив готівкою, а [PERSON] в якості авансу отримав 160 000 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США. З цього дня позивач володіє та користується гаражем № [NUMBER] як власник. Однак [PERSON] зобов`язаний був протягом 6 місяців укласти з позивачем договір купівлі-продажу гаражу № 2, не зважаючи на прохання укладення договору, ухилявся від укладення договору в нотаріальному порядку по різним причинам. [INFO] [PERSON] помер, через що позивач позбавлений належним чином укласти договір. 07.10.2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавльової Г.С. із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON] , але позивачу було відмовлено постановою від 07.10.2025 року, у зв`язку з тим, що [PERSON] склав новий заповіт посвідчений Другою Дніпровською державною нотаріальною конторою 17.01.2025 року. [PERSON] , будучи особою, якій [PERSON] залишив за заповітом все своє майно є спадкоємцем за заповітом. Інших осіб, які б претендували на майно після смерті спадкодавця, в тому числі осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадковому майні немає Ухвалою Новокодацького районного суд міста Дніпра від 11.12.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 06.01.2026 року призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Тома В.П. письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, письмово просила розглядати справу без її участі, позов визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 17.04.2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавльовою Г.С. за реєстровим № 275, за умовами якого [PERSON] зобов`язався у строк до 17.04.2024 року укласти договір купівлі-продажу, а [PERSON] купити гараж № [NUMBER] , що розташований за адресою: [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до п. 2 Попереднього договору продаж майна за Основним договором повинно бути вчинено за 160 000,00 грн., що еквівалентно 4 000,00 доларів США по комерційному курсу на момент укладення цього Договору, які [PERSON] повинен сплатити [PERSON] . Згідно з п. 3 Попереднього договору за домовленістю сторін. до укладання цього Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором, [PERSON] сплатив готівкою, а [PERSON] отримав в якості авансу суму 160 000,00 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США по комерційному курсу на момент укладення цього Договору. Сума авансу підлягає заліку в вартість майна, яку [PERSON] повинен заплатити [PERSON] при укладенні та нотаріальному посвідченні Основного договору, а саме 160 000,00 грн. [INFO] [PERSON] помер (а.с. 8 зворот). 07.10.2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавльової Г.С. з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 11). Проте постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавльової Г.С. від 07.10.2025 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавльовою Г.С. 17.04.2024 року за реєстровим № 277, на гараж № [NUMBER] , що розташований за адресою: [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки спадкодавець скористався своїм правом, передбачений статтею 1254 ЦК України і склав новий заповіт, посвідчений Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 17.01.2025року за реєстровим № 3-29, 3-30 (а.с. 11-12). Відповідно до заповіту, посвідченого 17.01.2025 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 17.01.2025року за реєстровим № 3-29, 3-30, [PERSON] заповів все його майно, де б воно було та з чого б воно не складалось заповів [PERSON] (а.с. 12). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності зі ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Неможливість здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку із ухиленням продавця та сторони в договорі купівлі-продажу від укладення письмового та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, та з чого вбачається втрата можливості з цієї причини його посвідчити, є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої, пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а предметом спору це об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 року у справі № 909/243/18). Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тоді як правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивач у своєму позові просить визнати за відповідачем право власності на спірний гараж у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , перевести на відповідача права та обов`язки продавця по договору купівлі-продажу спірного гаражу, разом з тим зазначені позовні вимоги можуть бути заявлені лише відповідачем, тому в задоволенні позовних вимог позивачу в цій частині слід відмовити. Також суд зауважує, що 17.04.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено лише попередній договір, проте сторонами правочину не дотримано нотаріальної форми посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] з виходом на [ADDRESS] , тобто у позивача право власності відповідно до ст. 334 ЦК України на вказаний гараж не виникло та правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний гараж відсутні. В той же час, п. 4 Попереднього договору передбачені правові наслідки відмови (ухилення) від укладення Основного договору, відповідно до якого [PERSON] , який отримав аванс, у разі односторонньої відмови (ухилення) від укладення Основного договору у строк, передбачений п. 1 Договору, зміні в односторонньому порядку вартості та складу майна, що призвело до неможливості укладання основного договору [PERSON] зобов`язаний, не пізніше десяти банківських днів після закінчення строку, передбаченого п. 1 Договору для укладення Основного договору, сплатити (повернути) [PERSON] готівкою суму отриманого авансу у подвійному розмірі. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю. Зважаючи на відмову у задоволенні позову розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України судом не здійснюється. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed