Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між позивачем та [PERSON] було укладено ряд договорів позики, зокрема договір позики у простій письмовій формі - розписки від 07.04.2011 року згідно до якої [PERSON] зобов`язувався повернути грошові кошти розмірі 35 000 Євро, від 08.11.2011 року відповідно до якої позивач [PERSON] позичила відповідачу грошові кошти у розмірі 1875 (тисяча вісімсот сімдесят п`ять) доларів США, від 20.10.2012 року згідно якої відповідачу було запозичена сума коштів у розмірі 10 400 доларів США та від 30.05.2013 року відповідачем було запозичені кошти у розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] зазначає, що до цього часу відповідачем не було вчинено жодної виплати боргу, тому змушена звернутися до суду по захист порушених ним мої майнових прав. "30" вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. "01" березня 2021 року у справі призначено технічну експертизу документів та зупинено провадження у справі до отримання результатів експертизи. "13" квітня 2022 р. судом вдруге призначено судово - технічну експертизу документів. "23" листопада 2022 року провадження у справі відновлено для розгляду клопотання експерта про надання необхідних додаткових матеріалів для проведення експертиз. Представник позивача адвокат Сидорук Діана Сергіївна підтримала позовну заяву у повному обсязі просила суд винести судове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] , категорично заперечувала проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справ. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Поночовна Т.Б. у судове засідання не з`явились. Від представника відповідача адвоката Поночовної Т.Ю. надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням адвоката у відпустці. Розглядаючи клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання суд, враховуючи заперечення представника позивача адвоката Сидорук Д.А розцінює дії відповідача та його представника, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи. У зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача та його представника. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 07.04.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується наданим до суду оригіналом боргової розписки на суму 35 000(тридцять п`ять тисяч) Євро. Розписку засвідчено підписом позичальника [PERSON] , позикодавця [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] 08.11.2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується наданим до суду оригіналом боргової розписки на суму 1 875(одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять) Доларів США. Розписку засвідчено підписом позичальника [PERSON] , позикодавця [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] 20.10.2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується наданим до суду оригіналом боргової розписки на суму 10 400(десять тисяч чотириста) Доларів СІ ПА. Розписку засвідчено підписом позичальника [PERSON] , позикодавця [PERSON] та свідків [PERSON] .. [PERSON] 30.05.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується наданим до суду оригіналом боргової розписки на суму 16 000(шістнадцять тисяч) Доларів США. Розписку засвідчено підписом позичальника [PERSON] , позикодавця [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] . Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій статті 520 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 596 ЦПК). Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша 611ЦК України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( стаття 1047 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. З аналізу означених норм матеріального права суд зробив висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок щодо застосування положень ст.1046, 1047 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 в справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), який судом враховується з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України. Згідно зістаттею 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України). Відповідно достатті 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З аналізу означених норм процесуального права суд зробив висновок, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно достатті 89 ЦПК України,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач [PERSON] на підтвердження позовних вимог долучила оригінали розписок 07.04.2011 року, 08.11.2011 року, 20.10.2012 року та 30.05.2013 року. Відповідач у своїх письмових поясненнях наданих до суду 30 травня 2023 року. Не заперечував факту отримання у борг зазначених у позові грошових сум, стверджуючи, що отримані кошти були ним своєчасно повернуті у повному обсязі. Таким чином, із досліджених безпосередньо в судовому засіданні оригіналів боргових розписок, суд встановив, що його сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її повернення, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання безпосередньо відповідачем наданих суду розписок. Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів повернення отриманих у борг коштів ні повністю ні частково. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, яким підтверджується як укладення договору позики, його умови, так і засвідчує отримання позичальником від позикодавця певної грошової суми та є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.1046 ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.1047 ЦК України в подібних правовідносинах викладений Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18 (провадження № 61-9353св21). Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Як встановлено судом зі змісту розписки від 07.04.2011 року відповідач [PERSON] отримав у позику грошові кошти у розмірі 35 000 Євро та зобов`язався їх повернути позивачу (позикодавцю) [PERSON] , отриману суму грошових коштів у повному розмірі у гривні за курсом на день повернення боргу. Розписки від 08.11.2011 року 20.10.2012 року та 30.05.2013 року фіксують суму боргу на загальну суму 28 275 доларів США, та зобов`язання їх повернути позивачу (позикодавцю) [PERSON] , отриману суму грошових коштів у повному розмірі у гривні за курсом на день повернення боргу. Статтею 192 ЦК Україні; передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), який, відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, враховується судом під час розгляду подібних справ. Що стосується зазначення у резолютивній частині судового рішення еквіваленту гривні відносно іноземної валюти станом на день ухвалення судового рішення чи подачі позивачем позову до суду, то суд зазначає про таке. У п.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 в справі №500/5194/16 (провадження№ 14-81цс24) викладено правовий висновок, відповідно до якого при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. Тому суд дійшов висновку, що борг за Договором позики підлягає стягненню із відповідача на користь позивача в розмірі 35000 Євро та 28 275 доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення. Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке. Відповідно ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved