Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників та рух по справі Позивачка звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовною заявою до Відповідача про позбавлення батьківських прав відносно їх доньки - [PERSON] , [INFO] . Заявлена вимога обґрунтована тим, що сторони уклали шлюб 17.04.2010 у Галицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №70. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у сторін не склалось у зв`язку з постійними конфліктами і сварками, з червня 2016 року проживали окремо, спільного господарства не вели, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23.06.2017 у справі № 460/1544/17 шлюб між сторонами розірваний. З червня 2016 року по серпень 2021 року донька [PERSON] проживала разом зі своєю матір`ю та бабусею і дідусем зі сторони матері за адресою: [ADDRESS] . Зі серпня 2021 року по теперішній час донька [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що з 2018 року Відповідач жодним чином не проявляє батьківської уваги по відношенню до доньки, не цікавиться її життям, станом здоров`я, її фізичними та духовними потребами, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги. 17 вересня 2022 року Позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який піклується про дитину, займається її вихованням, разом з матір`ю утримує дитину фінансово, відвідує батьківські збори, забезпечує відвідування дитиною заняття з акробатики та плавання, бере активну участь в усіх аспектах життя дитини, тоді як біологічний батько (Відповідач) з 2018 року повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, самоусунувся від виховання доньки та спілкування з нею, від надання будь-якої матеріальної допомоги в лікуванні, оздоровленні, харчуванні, заняттях спортом та інше, що призвело до відсутності психоемоційного зв`язку між біологічним батьком та дитиною. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Галицький районний суд м. Львова ухвалою від 18.09.2025 відкрив провадження у справі, яку вирішив розглядати за правилами загального позовного провадження. 13.10.2025 від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначає, що позов про позбавлення його батьківських прав є безпідставним. Зазначає, що зменшення його щоденної участі у вихованні дитини зумовлене не байдужістю чи свідомим ухиленням, а системними перешкодами з боку Позивачки (блокування контактів, штучні «форс-мажори», односторонній вивіз дитини за кордон без узгодженого механізму спілкування. Окрім цього, [PERSON] посилається на те, що у 2019 році він безоплатно передав сім`ї Позивачки частку 50% у квартирі в новобудові площею близько 100 кв. м., що підтверджується копією Договору № 1 від 10 травня 2017 року. 07.11.2025 від Позивачки через систему Електронний суд надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначає, що твердження Відповідача щодо штучно створених Позивачкою об`єктивних бар`єрів у спілкуванні з дитиною не підкріплені жодними належними доказами та є недоведеними. Позивачка ніколи не блокувала Відповідача, не змінювала номер телефону. Також не відповідають дійсності твердження Відповідача щодо того, що він впродовж багатьох років не мав інформації від Позивачки про місце перебування їхньої доньки, оскільки він особисто у 2018 році надавав дозвіл у Сихівському ЦНАП для реєстрації доньки за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу відомо було також, де навчається дитина, оскільки йому телефонували з ліцею. Наведене підтверджується скриншотом переписки від 21 червня 2022 року. Що стосується безоплатної передачі Відповідачем сім`ї Позивачки частки квартири [ADDRESS] загальною площею 89,70 к.м., у розмірі 50% в інтересах дитини, звертає увагу суду на те, що як вбачається з пункту 4.1. Договору №1 від 10 травня 2017 року, наданого Відповідачем, за відступлення Права вимоги Новий довіритель сплачує [PERSON] та [PERSON] , кошти в сумі 1 320 944, 63 гривні. Відповідач [PERSON] отримав 1/2 частину коштів від цієї суми, що не відповідає тезі безоплатної передачі частки квартири. У спростування ціїє тези свідчить також ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року у справі № 464/3018/22, якою [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . З приводу відсутності належного інформування Відповідача щодо виїзду Позивачки з дитиною за кордон зазначає, що [PERSON] був проінформований про можливий виїзд за кордон та 23.02.2022 надав нотаріальну згоду на виїзд дитини. Окрім того, оскільки дитина перебувала за кордоном лише декілька місяців, а саме, з травня 2022 року по вересень 2022 року, що підтверджується відмітками у паспорті для виїзду за кордон [PERSON] , це жодним чином не могло стати підставою для унеможливлення виконання ним батьківських обов`язків впродовж тривалого проміжку часу, а саме з 2018 року. 30.12.2025 від Відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній зазначає, що 24.10.2025 він подав окремий позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні. Сихівський районний суд м. Львова ухвалою від 25.11.2025 відкрив провадження у справі за цим позовом. Вказана обставина, на думку Відповідача, демонструє його активну, послідовну й своєчасну поведінку, спрямовану на відновлення реальних контактів з дитиною та встановлення передбачуваного механізму спілкування. Також вказує, що його побачення та спілкування з дочкою до вивезення її за кордон підтверджуються відповідними фотографіями і скриншотами, які він долучає в якості додатків. Твердження, ніби Відповідач «знав», що дитина навчається у Львові, не відповідає дійсності. Зазначає, що 21 червня 2022 року Відповідач отримав дзвінок із ліцею з питанням, чи буде донька там навчатися. Після цього зателефонував Позивачці, і вона вимушено зізналася, що таємно, без попереднього повідомлення і без будь-якого погодженого механізму контактів вивезла дитину до Великої Британії, де вони будуть перебувати невизначений час. Надалі спроби комунікації залишалися безрезультатними, виклики на мобільний номер супроводжувалися повідомленням про «неможливість прийняти Ваш дзвінок» (ймовірна причина - блокування викликів Позивачкою), звернення у Telegram - без відповіді. Також звертає увагу суду, що 8 листопада 2025 року, Відповідач неодноразово телефонував Позивачці, щоб привітати з днем народження дочку, але йому не було надано можливості її привітати. Скриншоти пропущених й залишених без відповіді дзвінків на мобільний номер та у Telegram засвідчують фактичне блокування контакту в найчутливіший день для дитини. Також зазначає, що згода Відповідача на вивезення дитини за кордон в лютому 2022 року мала винятково разовий характер в інтересах дитини і не трансформувалася в згоду на довготривалу релокацію або припинення контактів. Відповідачка, у свою чергу, не забезпечила й не запропонувала жодного графіка дистанційних контактів. Окрім цього, стверджує, що Позивачка не надала жодного належного доказу виплати Відповідачу частки у спільній сумісній власності. За клопотанням представниці Позивачки суд ухвалою від 03.11.2025 витребував у Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, висновок про доцільність/недоцільність позбавлення [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . 14.01.2026 від Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування до суду надійшла витребувана інформація. 23.02.2026 Відповідач [PERSON] у судовому засіданні подав письмові пояснення щодо висновку Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, які суддя вирішила долучити до матеріалів справи. У письмових поясненнях [PERSON] , з-поміж іншого, зазначає, що не погоджується зі вказаним висновком, оскільки такий є необґрунтований, неповний та упереджений, адже побудований, переважно, як переказ тверджень матері, без належної їх перевірки. Протокольною ухвалою від 23.02.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. За клопотанням Позивачки були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеною матір`ю дитини - [PERSON] . З Позивачкою знаходиться в близьких стосунках, та зустрічаються приблизно 1 раз на 2 тижні. З Відповідачем не спілкується та не бачила його з моменту, коли дитині - [PERSON] виповнилось 2 роки. Відповідач жодної участі у вихованні дитини з того часу не бере. Зазначила, що дитина багато часу проводить з вітчимом - [PERSON] . На думку свідка, дитині з вітчимом дуже комфортно. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою Позивачки близько 5 років. Їх діти дружать. За цей час свідок Відповідача жодного разу не бачила. Дівчинку виховують мати - [PERSON] та вітчим - [PERSON] , якого дівчинка називає татом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою Позивачки. Їх діти дружать приблизно зі 6-річного віку. Дитина [PERSON] з вітчимом - [PERSON] у чудових стосунках та називає його татом, тоді як Відповідача свідок ніколи не бачила. За клопотанням Відповідача були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є мамою Відповідача. З онукою - [PERSON] востаннє бачилася, коли дитині було 3 роки, після цього спілкувалися по відеозв`язку. З початку війни ні свідок, ні Відповідач з дитиною не спілкуються, оскільки Позивачка з дитиною переїхала за кордон, та не повідомила про їх місце перебування. Зазначила, що її син - [PERSON] дуже любить доньку та бажає з нею спілкуватись, але Позивачка цьому перешкоджає. Свідок [PERSON] надала суду такі пояснення. Свідок є дружиною Відповідача. У стосунках перебувають приблизно з 2019 року. Доньку Відповідача - [PERSON] свідок жодного разу не бачила. Зазначила, що до початку війни Відповідач спілкувався з донькою, однак втратили зв`язок, оскільки мама дитини переїхала разом з нею за кордон. Вказала, що Відповідач любить доньку та бажає з нею спілкуватись. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є чоловіком Позивачки. У стосунках перебувають близько 5 років, одружені з 2022 року. З дитиною [PERSON] свідок у близьких стосунках, дуже її любить та вважає своєю донькою. Відповідача жодного разу свідок не бачив, також Відповідач у житті та вихованні доньки жодної участі не бере. У матеріалах справи також знаходяться нотаріально засвідчені заяви свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у своїй заяві надає такі пояснення. Свідок є братом Відповідача. У Відповідача є донька - [PERSON] , [INFO] , і з моменту народження дитини Відповідач не був байдужим до її життя: намагався підтримувати регулярний контакт, цікавився побутовими й медичними питаннями, прагнув бути присутнім у повсякденних подіях дитини та неодноразово просив забезпечити можливість зустрічей. неодноразово просив забезпечити можливість зустрічей. Свідок підтверджує, що приблизно з моменту народження дитини стосунки між сторонами почали істотно погіршуватися без зрозумілої для нього причини, і зі слів Відповідача йому стало відомо про безпідставні сварки та епізоди агресивної поведінки Позивачки щодо Відповідача, у тому числі фізичної. Свідок також підтверджує як факт, який він безпосередньо спостерігав, що у цей період його брат перебував у пригніченому емоційному стані, був виснажений, розгублений і подавлений, пояснюючи це страхом втратити контакт з донькою та постійним тиском у сімейних конфліктах. Свідок підтверджує, що після переїзду Позивачки у 2016 році до своїх батьків у м. Яворів, Відповідач був змушений їздити туди майже щодня лише для того, щоб мати можливість побути з дочкою. Свідку відомо, що через те, що автомобіль був переданий Позивачці, така логістика була для Відповідача вкрай виснажливою, і він витрачав на дорогу в обидва боки понад 6 годин сумарно за день, що істотно ускладнювало його нормальний спосіб життя, роботу і відпочинок, але він продовжував ці поїздки, бо вважав їх єдиною реальною можливістю бачити доньку. Свідок підтверджує, що після врегулювання майнових питань між подружжям, зокрема передання Позивачці спільного майна (включно з правами вимоги на об?єкт інвестування - квартиру [ADDRESS] та автомобіля), поведінка Позивачки щодо Відповідача та їх сім?ї стала більш конфліктною і зневажливою. Свідок також підтверджує, що, зі слів Відповідача, з 2017 року, після передання на користь сім?ї Позивачка права участі у фонді фінансування будівництва, він почав регулярно стикатися з перешкодами у побаченнях з дочкою: зустрічі переносилися або скасовувалися в останній момент, часто з посиланням на раптову хворобу або інші причини, а також траплялися випадки, коли Позивачка не відповідала на дзвінки і фактично унеможливлювала погодження часу зустрічі. Свідок підтверджує, що йому невідомо і він не спостерігав обставин, які могли б свідчити про жорстоке поводження Відповідача з дитиною, насильницьку поведінку щодо неї, створення ним загрози життю чи здоров?ю дитини, або інші дії, які могли б обґрунтовувати позбавлення його батьківських прав. Свідку також невідомо і він не спостерігав фактів, які б свідчили про асоціальну поведінку Відповідача, небезпечну для дитини. Навпаки, з його спостережень та зі слів брата випливає, що його проблема полягала не у відсутності бажання виховувати дитину, а у систематичному обмежені контактів з донькою, що спричинило для нього тривалий психоемоційний занепад, який він сам характеризував як депресивний стан. Свідок також зазначив, що усвідомлює відповідальність за надання завідомо неправдивих відомостей. Свідок [PERSON] , який є батьком Відповідача, у своїй заяві надає такі пояснення. Свідку відомо, що упродовж тривалого часу Позивачка мала проблеми з настанням вагітності, і він особисто спостерігав, як його син, [PERSON] , докладав значних зусиль для організації медичної допомоги: шукав лікарів, домовлявся про консультації, забезпечував фінансування обстежень та лікування, виходячи з того, що прагнув народження дитини і стабільного сімейного життя. Упродовж приблизно п?яти років сімейного життя сина свідок бачив, що він систематично працював з підвищеним навантаженням, суміщаючи декілька видів зайнятості, з очевидною метою забезпечити потреби сім?ї та створити для неї належні житлово-побутові умови, тоді як Позивачка, наскільки йому відомо, працювала на одній роботі - інспектором деканату у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького, і при цьому в побутових питаннях неодноразово покладалася на фінансову підтримку його сина. Свідок підтверджує, що йому було відомо про регулярні звернення Позивачки до його сина з проханнями надати кошти на поточні витрати; зі слів сина, вона не могла самостійно покривати навіть окремі базові потреби (зокрема, витрати на стоматологічні послуги) та наполягала, щоб ці витрати оплачував він. Свідок також підтверджує, що у 2013 році він продав земельну ділянку поблизу м. Львова, у с. Ков?ярі, і отримані від продажу кошти у сумі 17 000 доларів США були спрямовані на фінансування придбання житла для сім?ї його сина. Це житло, наскільки відомо свідку, є тим житлом, у якому Позивачка проживає і надалі. Ініціатива щодо пришвидшення продажу земельної ділянки, як пам`ятає свідок, активніше виходила з боку Позивачки, і в період підготовки продажу вона брала участь у впорядкуванні цієї ділянки. Свідку відомо, що під час розірвання сімейних відноси Позивачка наполягала на переданні їй майна у значно більшому обсязі, ніж половина, а саме взагалі усього майна, пояснюючи це тим, що дитина залишалася з нею. Зі слів його сина, під інтенсивним психологічним тиском та з огляду на страх втратити контакт з дитиною, він погодився передати Позивачці квартиру, автомобіль та інші активи/кошти, які були здебільшого сформовані саме його заробітками. Позивачка, як зазначав свідок, і далі живе в цій квартирі вже багато років, тоді як його син змушений винаймати житло за ринковою ціною. Після фактичного передання усього означеного майна, як відомо свідку з особистих спостережень та зі слів сина, доступ Відповідача до дитини почав звужуватися, а згодом створювалися перешкоди у стабільних побаченнях і комунікації не лише для нього, але й для членів його сім?ї. Свідок проживає у с. Волосянка Стрийського району Львівської області і через вік та обмежені можливості пересування не має змоги регулярно приїжджати до м. Львова для зустрічей з онукою. Водночас він завжди мав намір бачити [PERSON] у себе в гостях і підтримувати з нею нормальний родинний зв?язок. Свідку також відомо, що за надання завідомо неправдивих відомостей передбачена відповідальність згідно із законом. Допитана у судовому засіданні як свідок Позивачка надала суду такі пояснення. З Відповідачем вони розлучились у 2017 році. Останнє побачення у Відповідача з їх спільною дитиною - [PERSON] було понад 5 років тому. З того часу Відповідач жодної участі у вихованні та житті дитини не бере, а дитину виховує Позивачка разом зі своїм чоловіком - [PERSON] , якого дівчинка називає татом. Стверджує, що Відповідач не бажає бачитись з дитиною, оскільки будь-яких дій для цього не робив. Перешкоди Відповідачу у спілкуванні з дитиною вона не чинила, завжди відповідала на його телефонні дзвінки, якщо не мала змоги розмовляти, то передзвонювала пізніше. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка Відповідач пояснив, що дуже дуже любить свою доньку - [PERSON] , адже вона довгоочікувана дитина. З донькою не бачились відтоді як почалась війна, оскільки Позивачка відвезла її за кордон та перешкоджала у їх спілкуванні з дитиною, зокрема не відповідала на дзвінки та не повідомляла про їх місцезнаходження. Зазначив, що не знав, коли Позивачка з дитиною повернулася з-за кордону, оскільки Позивачка його про це не повідомляла. Написати він її не міг, адже Позивачка обмежила йому доступ до своєї сторінки у соцмережах. Зазначив, що бажає спілкуватись зі своєю донькою та брати участь у її вихованні. У судовому засіданні Позивачка та її представниця позов підтримали з підстав, викладених у ньому та у відповіді на відзив, просили такий задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти позову, та просили відмовити у задоволенні такого. Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися. У матеріалах справи є клопотання їх уповноваженої представниці від 21.01.2026, у яких остання просить проводити розгляд справи у їх відсутності. Також при вирішенні цієї справи просить врахувати Висновок від 14.01.2026. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності Третьої особи, оскільки їх неявка відповідно до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, не перешкоджає розгляду справи. ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування, висновки суду Вислухавши учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як передбачено у ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на Позивачку. Як встановив суд, Позивачка [PERSON] та Відповідач [PERSON] 17.04.2010 у Галицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції уклали шлюб, актовий запис №70, який був розірваний рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 23.06.2017 у справі № 460/1544/17 (а. с. 13-14). Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 17). З червня 2016 року по серпень 2021 року донька [PERSON] проживала разом зі своєю матір`ю (Позивачкою у цій справі) та бабусею і дідусем зі сторони матері за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про фактичне проживання (а. с. 24). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, на теперішній час донька [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а. с. 20-21). 17 вересня 2022 року Позивачка уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1888 (а. с. 23). Як вбачається з характеристик [PERSON] , наданих дошкільними закладами, батько дівчинки [PERSON] контакту з такими не підтримував, з вихователями не спілкувався, на батьківські збори не з`являвся, оплати не вносив (а. с. 27, 28, 29, 30, 31). Дівчинка характеризується як старанна, здібна та допитлива учениця, яка має добрі навчальні досягнення та бере активну участь у позакласній роботі школи. Дитина завжди охайна та доглянута. Мати, [PERSON] , та вітчим, [PERSON] , цікавляться шкільним життям дитини та відповідально ставляться до її виховання в сім`ї. Надають посильну допомогу у навчально-виховному процесі ліцею. Постійно підтримують зв`язок з навчальним закладом та класним керівником, з розумінням ставляться до рекомендацій учителів. Забезпечують відвідування дитиною різноманітних навчально-виховних заходів та позашкільних гуртків, дбаючи про всебічний розвиток дитини. З 2019 року дитина знаходилась на диспансерному обліку у зв`язку з рідкісним орфанним захворюванням E73 переліку тяжких захворювань, що дають право на одержання державної допомоги на дитину, якій не встановлено інвалідність відповідно до постанови КМУ від 27.12.18 №1161, а саме, діагноз: диспепсія/розлад травлення (а. с. 34). У дитини вроджена непереносимість лактози з вираженими проявами мальабсорбації та непереносимість глютену, тому донька потребувала безлактозної та безглютенової дієти під постійним контролем гастроентеролога, відповідно до рекомендацій сімейного лікаря (а. с. 36). Окрім того, відповідно до медичної довідки КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання» клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» від 04.09.2024, у доньки встановлений діагноз: вальгусна деформація стоп, сколіотична постава, хронічний гастродуоденіт (а. с. 41). Донька [PERSON] займається також акробатикою та плаванням, що також потребує фінансових витрат, та які, як стверджує Позивачка, та підтверджується довідками про оплату членських внесків та відповідними платіжними інструкціями, оплачує Позивачка разом з її теперішнім чоловіком - [PERSON] (а. с. 47-48, 51-58). Однак, суд констатує, що вищевказане не є свідченням свідомого ухилення Відповідача від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини та не є виключною обставиною для позбавлення особи батьківських прав. Проживання дитини упродовж тривалого часу у новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з ким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести. На вказане, зокрема, звертає увагу Верховний Суд у своїй постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20). Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч .6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, вказаний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Судячи з висновку Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки - [PERSON] , орган опіки та піклування визнав доцільним позбавлення батьківських прав Відповідача відносно його малолітньої доньки - [PERSON] (а. с. 170-171). Водночас, суд вважає, що висновок Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно Відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Виходячи з вище вказаного висновку, він є однобічним, складений на 2 аркушах, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - матері дитини, наданих нею документів та їх заслуховуванні, при цьому викладені у ньому факти нічим не підтверджені та базуються лише на тому, що донька сторін проживає з Позивачкою та її чоловіком, з яким у дитини склалися добрі стосунки, такий побудований, переважно, як переказ тверджень матері, без належної їх перевірки, комісія взяла до уваги лише усні заперечення Відповідача щодо позбавлення його батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується зі вказаним висновком. Оцінюючи вище вказані докази у їх сукупності, суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками та проживання дитини з матір`ю не є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Під час дослідження доказів суд не встановив не лише достатніх підстав для позбавлення Відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позбавлення Відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Суд також враховує те, що Відповідач бажає спілкуватися з донькою, у зв`язку з чим він подав окремий позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні, та за яким Сихівський районний суд м. Львова ухвалою від 15.12.2025 відкрив провадження у справі за цим позовом (а. с. 193-194). Вказана обставина демонструє його активну поведінку, спрямовану на відновлення реальних контактів з дитиною та встановлення передбачуваного механізму спілкування. Суд враховує, що Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що Відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї чи вчиняв інші подібні дії. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачено у статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави вважати, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. А тому повинні мати місце законні підстави для задоволення позову. Таким чином, під час розгляду цієї справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позивачка не обґрунтувала належними доказами, у чому полягає злісне небажання Відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, зокрема не надала доказів того, що до останнього застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що він притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби. Водночас, Суд погоджується із тим, що Відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні своєї дочки, проте не може залишити поза увагою, що Відповідач не втратив інтерес до спілкування з донькою та участі у її вихованні. Дитина не позбавлена батьківського піклування й проживає разом із матір`ю, а обмежена участь батька у вихованні дитини пов`язана з наявністю конфліктних стосунків між сторонами цього спору. А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав. Як зазначив суд вище, Відповідач дійсно у певній мірі не виконував свої батьківські обов`язки відносно дитини, однак, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведена, суд приходить до висновку про передчасність прийняття такого рішення та недоцільність позбавляти Відповідача батьківських прав. Разом з тим, суд вважає за необхідне попередити Відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання доньки - [PERSON] . На думку суду, таке рішення буде стосуватися саме інтересів дитини, адже позбавлення батька на будь-який зв`язок з дитиною, а останню - права на батьківське піклування та виховання, є крайнім, тобто останнім зі всіх можливих заходом, який не може бути виправданий виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Таке рішення надасть можливість Відповідачу змінити свою поведінку, яка перешкоджає належному забезпеченню та вихованню дитини, а дитині - зберегти свої родинні зв`язки, реалізувати природне право на батьківське піклування та підтримку. Водночас, суд наголошує на тому, що Відповідач має зважати на те, що залишення ним поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків у подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав (див постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22). Згідно зі статтею 141 ЦПК України, оскільки суд прийняв рішення про відмову у задоволенні позову, судовий збір слід покласти на Позивачку. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed