Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

У вересні 2025 року позивач через свого представника в системі «Електронний суд» звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 22.04.2021 року між вказаним Товариством та відповідачем [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 224608 року в електронній формі на умовах невідновлювальної кредитної лінії, відповідно до положень якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, а грошові кошти у позику за цим договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії, окремими траншами. Оскільки позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування, то з метою перерахування коштів позичальникам позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС», яким у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника було успішно перераховано кошти у сумі 5000,00 грн на умовах строковості, поворотності та оплатності. Вказував на те , що відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином та його борг на дату подання позову складає 24595 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 19595 грн. заборгованість по процентам за користування позикою. З урахуванням наведеного, посилаючись на норми матеріального права, умови договору, просив стягнути з відповідача на користь позивача вище вказану заборгованість за договором позики в розмірі 24595 грн., а також судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. На вказану позовну заяву відповідач подав відзив в якому позов не визнав, посилаючись на наступні обставини. Так, вважає, що позивачем не доведено існування між ними договірних відносин та факту укладення договору позики, про що на його думку свідчить відсутність оригіналу паперової форми договору, що ставить під сумнів погодження сторонами усіх істотних умов договору, а також його обізнаність з умовами отримання коштів у позику в ТзОВ «ФК «Гелексі». Також вважає, що позивачем не доведено факту отримання ним грошових коштів у позику. Крім того, вказував на те, що долучені позивачем до матеріалів справи докази не можуть вважатись належними та допустимим, оскільки не відповідають поняттю електронних доказів, з урахування пояснень позивача щодо електронної форми договору. Звертав увагу суду на несправедливість умов договору в частині нарахування підвищених відсотків, які на його думку відповідають правовій природі пені, а не процентів за користування кредитними коштами, крім того, такі відсотки були нараховані за межами строку дії договору. У відповіді на відзив представник відповідача зазначав, що з розрахунку заборгованості, вбачається, що проценти після 22.02.2021 року, позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 1.6 та 3.3 договору позики, а не як відсотки за правомірне користування кредитом у порядку, передбаченому пунктом 1.5.2 договору. В рамках судового розгляду даного спору судом неодноразово ухвалами від 10.14.2025 року та від 11.12.2025 року витребувано ряд доказів від позивача, які у встановлені строки до суду не надходили, а тому ухвалою від 15.01.2026 року застосовано до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», код ЄДОПОУ 41229318, захід процесуального примусу у вигляді штрафу. Окрім того, ухвалами Чернівецького районного суду м.Чернівців від 10.14.2025 року та від 11.12.2025 року було визнано обов`язковою явку представника позивача в судові засідання у даній справі, натомість позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, тричі не забезпечив явку свого представника в судове засідання, незважаючи на те, що його явка визнана судом обов`язковою. В подальшому, ухвалою Чернівецького районного суду м.Чернівців від 02.02.2026 року скасовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у сумі 3328 грн., що були застосовані до позивача. Із тексту заяви про скасування заходів процесуального примусу вбачається, що незабезпечення обов`язковості явки представника ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" на виконання ухвали суду пов`язане з великим об`ємом судових справ в яких бере участь ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ", кількість яких станом на сьогодні, складає більше 1700 проваджень. При цьому, в штаті компанії перебуває усього 2 працівники (директор та головний бухгалтер) , які фізично не в змозі опрацювати такий великий об`єм запитів та процесуальних документів. Щодо витребуваних доказів пояснив, що усі наявні докази були долучені до матеріалів справи, а ті про витребування яких клопоче відповідач відсутні у позивача. В судове засідання представник позивача не з`явився, у відповідній заяві просив справу розглядати без його участі, а у заяві про скасування заходів забезпечення позову зазначав, що немає можливості забезпечити свою явку в судове засідання, адже в штаті компанії перебуває усього 2 працівники. Відповідач в судовому засіданні заперечував факт укладення ним договору з позивачем, вказував на те, що йому не відомо звідки у позивача його персональні дані, з відповідною заявою у правоохоронні органи щодо незаконного використання його персональних даних з метою отримання коштів у позиву не звертався. Просив врахувати обставини викладені ним у тексті відзиву, а також вважає, що усі докази, долучені до матеріалів справи є неналежними та не відповідають поняттю електронних доказів, з огляду на те, що позивач не надав відповідних оригіналів паперових примірників. Також, вважає, що даний позов не доведений, оскільки позивач не довів факту перерахування кредитних коштів. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, судом встановлено, що 22.01.2021 року ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ», ЄДРПОУ 41229318, та громадянин України [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , уклали Договір №224608 про наступне. Так, за Договором Позикодавець надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються окремими траншами. Загальний розмір всіх наданих за цім Договором траншів не може перевищувати розмір невідновлювальної кредитної лінії зазначений в п.1.9. цього Договору. При погашенні Позичальником повністю або частково кожного окремого траншу розмір грошових коштів, які Позичальник може отримати за цім Договором в межах загального розміру невідновлювальної кредитної лінії зазначений в п. 1.9. цього договору не поновлюється на розмір здійсненого Позичальником повного або часткового погашення заборгованості за кожним окремим траншем. Пунктом 1.10 договору передбачено, що строк дії Договору становить три роки з дати підписання Сторонами. Також, за цим договором сторони домовились, що позикодавець надає, а позичальник отримує перший транш (надалі Транш №1) на наступних умовах: сума позики - 5000,0 грн. ; плата за користування позикою за Траншем №1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1% в день від початкового розміру позики за Траншем №1 відповідно п.1.5.1. Договору; строк повернення позики за Траншем №1 (термін платежу): 21 травня 2021 року, орієнтовна реальна річна процентна ставка позики за Траншем №1 для споживача на дату укладання Договору становить: 401,50%, орієнтовна загальна вартість позики за Траншем №1 для споживача на дату укладання Договору становить: 1595,0 грн. Позика за Траншем №1 надається Позичальнику в сумі, що зазначена в пп.1.5.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок/банківську картку вказану Позичальником під час надання особистих даних Позичальника в Особистому кабінеті) (а/с 5-10). У розділі 10 вказаного договору зазначено, що позичальник підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором /391x4493/, а позикодавець в особі директора /ac2dada19b22ca1f Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Отже, вказаний договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». Підписанням цього договору відповідач підтверджує, що ознайомився на відповідному Інтернет-ресурсі з повною інформацією щодо кредитора та його послуги, що передбачені ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Слід зазначити, що договір містить персональні дані відповідача (паспортні дані, РНОКПП, адресу місця реєстрації) та матеріали справи не містять відомостей того, що такі персональні дані були надані при укладені договору в електронній формі без волевиявлення відповідача. З моменту відкриття провадження у даній справі і на момент розгляду справи по суті відповідач не звертався в правоохоронні органи з повідомленням про викрадення, неправомірне використання його персональних даних або ж щодо шахрайських дій щодо нього, що останній підтвердив в судовому засіданні. У листі № 224608 від 01.08.2025 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» повідомляє ТОВ «ФК «Гелексі» про те, що у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «Гелексі», на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти. Деталі транзакції (платіжної операції): 1) платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі», 2) отримувач коштів: [PERSON] , 3) номер транзакції в системі: 1401914152, 4) номер операції: 400725076, дата проведення платежу: 22.04.2021 року, 6) сума платежу 5000, 7) валюта платежу: гривня UAH, 8) платіжний засіб (метод): карта, 9) банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, 10) номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] (а/с 20). Відповідач належними та допустимими доказами не спростував вказане твердження позивача щодо перерахунку грошових коштів на вказаний картковий рахунок, а також того, що зазначений картковий рахунок з маскуванням йому не належить. Звертаючись до суду з клопотаннями про витребування оригіналів електронних доказів в паперовому варіанті, відповідач жодного разу не просив витребувати інформацію на спростування доводів позивача щодо перерахунку 22.04.2021 року на номер банківської картки [NUMBER] грошових коштів в сумі 5000 грн., а також не спростував факт належності йому банківської картки з вказаними реквізитами. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно пункту 1.5.2 Договору, плата за користування позикою за Траншем №1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка за позикою за Траншем №1» в усіх відмінках) та складає 1,5% (одна ціла п`ять десятих), в день від початкового розміру позики за Траншем №1 відповідно п.1.5.1. Договору. Відповідно до п. 1.7 Договору, плата за користування позикою за цим Договором встановлюється у вигляді процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка за Договором» в усіх відмінках) та складає 3,0% в день від загального розміру невідновлювальної кредитної лінії відповідно п.1.9. Договору. Пунктом 1.6 Договору позики встановлено, що нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Відповідно до п. 3.3 Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або Додаткових угод до нього включно. Отже, Договором встановлена два види процентів. За змістом п. 3.3 договору, обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або Додаткових угод до нього включно. Пунктом 3.4 договору передбачено, що сума позики, плата за користування позикою складають Заборгованість за Договором. Заборгованість підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми Заборгованості на поточний рахунок Позикодавця у строк, встановлений Договором. Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати ВС від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012). Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом). З аналізу наведених постанов Верховного Суду вбачається, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За нормами ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, до матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості відповідно до якого у відповідача за період з 22.04.2021 року по 05.08.2025 року за договором №224608 від 22.04.2021 року рахується заборгованість в сумі 24595 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 19595 грн. заборгованість по процентам за користування позикою (а/с 14-16). Відомостей про нарахування процентів поза межами строку кредитування розрахунок заборгованості не містить. Будь-яких доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості відповідач не надав. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вище вказана заборгованість. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір та доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши матеріали справи в сукупності із наданими представником позивача доказами, а саме: договір про надання правничої допомоги від 09.07.2025 року, акт №98 від 01.09.2025 року наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 року, суд приходить до висновку, що позивач дійсно поніс витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., розмір яких є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму витрат на правову допомогу. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved