Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] подала до суду позовну заяву, у якій просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на підставі судового наказу Кельменецького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2025 року у справі № 717/2435/25, виданого за заявою [PERSON] , на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У позовній заяві позивач просить зменшити розмір аліментів з 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) позивача до 1/5 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу, однак у зв`язку з отриманням мінно-вибухової травми був звільнений від виконання службових обов`язків. Внаслідок отриманого поранення він має виражений ступінь обмеження здатності до самообслуговування та трудової діяльності, що підтверджується відповідними медичними документами. Позивачу встановлено інвалідність ІІ групи. У зв`язку з істотним погіршенням стану здоров`я та зменшенням рівня доходів позивач вважає, що наявні передбачені законом підстави для зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України, оскільки його матеріальний та сімейний стан зазнали істотних змін. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 27 серпня 2025 року відповідачкою подано до суду довідку про її доходи, а також заявлено клопотання про витребування відомостей щодо доходів позивача. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2026 року зазначене клопотання задоволено, витребувано з Державного реєстру фізичних осіб платників податків інформацію про джерела та суми доходів позивача. Отже, між сторонами виникли правовідносини, що регулюються нормами сімейного законодавства України, щодо утримання малолітньої дитини. На підставі раніше виданого судового наказу з позивача стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. В судове засідання, призначене на 24 лютого 2026 року, сторони не з`явилися. Позивач подав суду заяву про слухання справи без його участі. Враховуючи вказані обставини, а також той факт, що предметом спору є зменшення розміру аліментів, які стягуються на утримання малолітньої дитини, суд виснував про проведення судового розгляду за відсутності сторін спору. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який укладено 10 липня 2024 року у Бердичівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено актовий запис № 346. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . 09 жовтня 2025 року Кельменецьким районним судом Чернівецької області видано судовий наказ за заявою [PERSON] до [PERSON] , яким постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення дитиною повноліття. Зазначений судовий наказ набрав законної сили та підлягає виконанню у встановленому законом порядку. Згідно виписок із медичної карти позивача № 6483 від 5 жовтня 2024 року та № 2574 від 24 жовтня 2024 року йому діагностовано вибухову травму, вогнепальне осколкове наскрізне поранення, вогнепальний багатоуламковий перелом та інші захворювання. Відповідно до виписного епікризу № 159 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в період з 7 січня 2025 року по 24 лютого 2025 року (стан після ВТ (26 вересня 2024 року), ВОНП лівого плеча з вогнепальним внутрішньо суглобним багатоуламковим переломом плечової кістки та ін.) Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 09.06.2025 року № 170, [PERSON] був прийнятий на військову службу за мобілізацією у вересні 2023 року. Як вбачається з Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, 15 липня 2025 року позивачу встановлена 2 група інвалідності до 15 липня 2027 року. Згідно з довідкою військової частини [NUMBER] № 1288 від 22.07.2025 року, солдат [PERSON] у періоди з 14.10.2023 по 05.02.2024, з 12.05.2024 по 04.07.2024, з 23.07.2024 по 26.09.2024 року безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи на території Донецької області. Відповідно до довідки про обставини травми № 18621 від 14.10.2024 року, 26.09.2024 року під час виконання бойового завдання [PERSON] отримав мінно-вибухову травму, внаслідок чого був звільнений від виконання службових обов`язків та перебував на стаціонарному лікуванні з 27.09.2024 по 07.01.2025 року з переведенням між лікувальними закладами. Як вбачається зі свідоцтва про хворобу № 2025-0506-0937-4608-3 від 06.05.2025 року, складеного гарнізонною військово-лікарською комісією, позивач отримав поранення під час виконання бойового завдання внаслідок ворожого обстрілу. Згідно з висновками медичних документів, йому встановлено інвалідність ІІ групи з 15.07.2025 року, причиною якої є поранення та ушкодження здоров`я, одержані під час захисту Батьківщини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю [PERSON] має виражений ступінь обмеження здатності до самообслуговування та трудової діяльності, потребує реабілітаційної допомоги, санаторно-курортного лікування та подальшого медичного нагляду. Посвідченням, виданим Управлінням соціального захисту населення Хмільницької районної державної адміністрації 05.08.2025 року, підтверджується статус позивача як особи з інвалідністю ІІ групи. Крім того, згідно з витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] від 09.06.2025 року № 170, позивача виключено зі списків особового складу військової частини за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії. Відповідно до довідки за формою ОК-5 відповідачка в період з січня по квітень 2025 року не отримувала жодних доходів, а з травня по грудень цього ж року пенсію в розмірі 8 000,00 грн. Як вбачається з відповіді № 2308487 від 4 лютого 2026 року, доходи позивача є значними, сукупний його дохід за 2025 рік становить 688 139,11 грн. В силу ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань. За правилом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з частиною третьою вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. У пункті 23 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодекс України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Отже, аналіз вищезазначених норм свідчить, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів. Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок доказування покладається саме на сторону, яка заявляє відповідні вимоги або заперечує проти них. У справах про зменшення розміру аліментів саме позивач повинен довести наявність обставин, передбачених статтею 192 СК України, а саме істотну зміну свого матеріального чи сімейного стану або інші обставини, що мають істотне значення та об`єктивно унеможливлюють сплату аліментів у раніше встановленому розмірі. Суд зазначає, що сам по собі факт погіршення стану здоров`я платника аліментів не є безумовною підставою для зменшення їх розміру. Вирішальним є встановлення того, чи призвело таке погіршення до істотного зниження його платоспроможності та чи створює сплата аліментів у визначеному розмірі надмірний та непропорційний тягар. При цьому суд оцінив реальні доходи платника, включно з пенсією по інвалідності, а також додаткові витрати на лікування та реабілітацію. З наданих доказів вбачається, що цього достатньо для висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів. Оцінюючи подані докази, суд виходить із принципу змагальності, який забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Разом з тим цей принцип не зобов`язує суд автоматично визнавати доведеними обставини лише з огляду на їх заявлення стороною. Такі обставини мають бути доведені належними, допустимими та достатніми доказами з урахуванням стандарту більшої переконливості. У даній справі позивач надав докази погіршення стану здоров`я та встановлення інвалідності. Водночас судом не встановлено, що розмір аліментів у частці 1/4 від усіх видів доходу, з урахуванням законодавчо визначеного мінімального гарантованого розміру, ставить позивача у стан крайньої матеріальної неспроможності або позбавляє його засобів до існування. Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилався на зміну матеріального становища та стану здоров`я, його погіршення, необхідності у додаткових витратах на лікування. Суд при вирішенні цього спору бере до уваги ту обставину, що поранення позивача та погіршення його стану здоров`я, тобто погіршення матеріального становища позивача, мало місце ще до народження його малолітнього сина. Позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення свого майнового стану як одну із підстав поданого ним позову з моменту видачі судового наказу і до моменту звернення ним до суду із цим позовом. Також суд, виходячи із засад рівності прав дітей враховує, що у випадку залишення судом аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) на утримання малолітнього сина у розпорядженні позивача залишатимуться кошти у розмірі 3/4 частини його заробітку, що не може свідчити про покладення на нього надмірного фінансового тягаря. Суд також бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Суд при вирішенні цього спору також бере до уваги вік дитини (народився [INFO] ), а саме що станом на дату винесення цього рішення дитина не досягла навіть річного віку, а також той факт, що відповідачка зайнята доглядом за дитиною та не має наразі можливості працевлаштуватись, отримує наразі виключно соціальну допомогу. При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Суд також враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed