Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

16.09.2024 року представник позивачів звернулась в Пустомитівський районний суд Львівської області з позовом до відповідача, у якому просила витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] підвал, відображений на Технічному паспорті від 29.08.2017 року під літ. «В», на Технічному паспорті від 06.02.2020 року, виданого на ім?я [PERSON] , під літ. «Е», та на Технічному паспорті від 22.06.1995 року, виданого на ім?я [PERSON] , під літ «Пд Е», що розташований за адресою [ADDRESS] , який знаходиться у власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1020, виданого 26.08.2016 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1016, виданого 26.08.2016 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк H.C., та який відчужений [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1219 від 22.03.2024 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С. Мотивувала позовні вимоги тим, що позивачі на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом № 1-1020, № 1-1016, виданих 26.08.2016 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., в рівних частках набули у спільну власність житловий будинок [ADDRESS] . Повідомила, що згаданий вище будинок попередньо набуто у власність батьком позивачів [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Звенигородської сільської ради № 3 від 19.08.1994 року, що підтверджується свідоцтвом на право особистої приватної власності на житловий будинок від 07.07.1995 року. Відповідно до інформаційної довідки з реєстру права власності на нерухоме майно № 393421990 від 03.09.2024 року житловий будинок складається із п?яти житлових кімнат та кухні, загальною площею 136,8 кв.м., і до нього відносяться господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», підвал літ. «Д», сарай літ. «Е», підвал літ. «Пд», вбиральня літ. «Ж», ворота № 2, хвіртка № 3, огорожа № 4, замощення 1, колодязь літ. «К». Окрім того, позивачі мають у користуванні 0,20 га земельної ділянки, на якій розташовано будинковолодіння. Поруч із будинковолодінням позивачів за адресою [ADDRESS] , який успадковано третьою особою [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.11.2013 року. В подальшому, 22.03.2024 року, [PERSON] відчужено згаданий вище будинок відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1219. Зазначила, що відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 28.07.1997 року за [PERSON] було зареєстровано будинковолодіння з приналежними до нього будинками та спорудами, який розташований у с. Відники, Львівського (Пустомитівського) р-ну, Львівської обл. Зауважила, що [PERSON] право власності на своє будинковолодіння за адресою [ADDRESS] , набув раніше, ніж [PERSON] на власне будинковолодіння за адресою [ADDRESS] , оскільки право власності у [PERSON] виникло на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на жилий будинок від 07.07.1995 року, а право власності [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 28.07.1997 року. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.11.1993 року у справі № 2-383 зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні його присадибною земельною ділянкою розміром 0,20 га землі. 18.08.1994 року Звенигородська сільська рада прийняла рішення № 7 «Про розподіл присадибної ділянки між жителем с. Відники [PERSON] та реабілітованою [PERSON] », яким доручила земельно-погоджувальній комісії разом із землевпорядником та головою Звенигородської сільської ради скласти акт обстеження, абрис земельної ділянки та схему розподілу. Такий розподіл було здійснено із врахуванням належних [PERSON] та [PERSON] будинків із приналежними до них господарськими спорудами, про що свідчать їх підписи на акті та абрисі. Складеним 26.08.1994 року актом було встановлено, що площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,14 га, а [PERSON] 0,06 га. 23.03.2012 року рішенням Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 272 погоджено технічну документацію із землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,20 га у с. Відники, Львівського (Пустомитівського) р-ну, Львівської обл., а 13.11.2012 року видано на підставі цього рішення державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії ЯМ № 158742. [INFO] [PERSON] померла, а належний їй будинок № [NUMBER] , який розташований за адресою [ADDRESS] , успадкувала третя особа [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , а належний йому будинок [ADDRESS] , у рівних частках успадкували його діти [PERSON] та [PERSON] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27.08.2016 року індексний номер 31115463 зареєстровано за позивачами право власності по 1/2 часток житлового будинку [ADDRESS] . До вказаного вище будинку, у тому числі, відноситься сарай літ. «Е», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, рішенням державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» Труба О.М. № 224186146236 від 01.09.2017 року здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок № 1006 за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Відники, в тому числі на сарай літ. «В». Однак, даний сарай під літ. «В», який був зареєстрований за [PERSON] та відображений на її Технічному паспорті від 29.08.2017 року і сарай, який належить позивачам на праві спільної часткової власності та відображений на технічному паспорті позивачів від 22.06.1995 під літ. «Пд Е», є однією і тією самою спорудою. У травні 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» Труба О.М. № 224186146236 від 01.09.2017 року, яким здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок № 1006, розташований за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Відники, у тому числі на сарай літ. «В». Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.02.2023 року у справі №450/1703/19, залишеного без змін постановами Львівського апеляційного суду від 19.06.2023 року та КЦС ВС від 22.05.2024 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено за обранням неефективного способу захисту. Вказала, що згідно з висновком експерта ТзОВ «Судово-експертне бюро України» № 17 від 24.12.2020 року об?єкт нерухомості під літ. «ПД» (підвал), який належить [PERSON] на праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою [ADDRESS] , і об?єкт нерухомості - сарай літ. «В», який належить [PERSON] на праві власності та знаходиться за адресою [ADDRESS] , є однією і тією самою будівлею. Будівля сарай літ «Е», яка була розташована над підвалом літ. «ПД», належить [PERSON] на праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою [ADDRESS] , була демонтована. 24.05.2017 року третя особа [PERSON] уповноважила [PERSON] відповідною довіреністю, в тому числі на розпорядження належним їй на праві власності майном. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22.03.2024 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1219, виданого 22.03.2024 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С., набула у власність житловий будинок загальною площею 63.4 кв.м., житловою площею 38.6 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] . До будинку належать споруда, вбиральня, Б; споруда, огорожа, 1; сарай, В. 17.05.2024 року [PERSON] приватизувала земельну ділянку під вказаним будинком та господарськими спорудами площею 0,14 га, кадастровий номер 4623683100:03:002:0521 на підставі рішення Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність, серія та номер 148-29/2024 від 09.05.2024 року. Відтак, на даний момент [PERSON] являється власником сараю під літерою «В» за адресою [ADDRESS] , який належить позивачу [PERSON] , як об?єкт нерухомості під літ. «ПД» (підвал), що порушує права [PERSON] . Відтак [PERSON] має право для звернення з віндикаційним позовом. З огляду на викладене вище, просила позовні вимоги задовольнити. Додатково повідомила, що орієнтований розрахунок судових витрат, понесених позивачами, становить 1211 грн. 20 коп. судового збору та 20500 грн. на професійну правничу допомогу. Ухвалою від 18.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 03.10.2024 року відповідач [PERSON] звернулась в суд із заявою, у якій просила скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.09.2024 року, у задоволенні якої відмовлено ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.10.2024 року, що скасована постановою Львівського апеляційного суду від 27.02.2025 року. 03.10.2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Пояснила, що протоколом спільного засідання депутатської групи села Відники і Відниківської ради від 26.08.1992 року та рішенням №26 від 26.11.1992 року Комісії з питань поновлення прав реабілітованих громадян Звенигородської сільської Ради заяву [PERSON] про повернення їй вилученого майна, з огляду на факт реабілітації, вирішено задовольнити та забезпечити її поселення в колишнє помешкання. Як вбачається із матеріалів справи про повернення майна № 2/15-105 та карточки обліку конфіскованого майна № 3/113 у сім?ї [PERSON] під час примусового виселення було незаконно вилучено (конфісковано) об?єкт нерухомого майна, а саме цегляну хату разом із господарськими будівлями та спорудами, зокрема, сарай (шопа- відповідно до даних про конфіскацію). Факт конфіскації будівель у родини Пліхівських засвідчується також листом Бібрського Райфінвідділу № 05 від 05.09.1956 року, в якому йдеться про звернення [PERSON] із заявою про повернення конфіскованих будівель, та зазначається, що будівлі було конфісковано у їх колишнього власника [PERSON] , якого було виселено в 1947 році у віддалені області Радянського Союзу та використовуються районним відділом здоровохорони. Таким чином, після повернення з вислання в Україну право власності реабілітованій родині Пліхівських було поновлено, зокрема, Рішенням Виконкому Звенигородської сільської Ради № 2 від 19.08.1994 року [PERSON] було оформлене право власності на житловий будинок в с. Відники, та 28.07.1997 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в цілому, зокрема домоволодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами у селі Відники Пустомитівського району Львівської області. [INFO] [PERSON] померла, а її майно було успадковане третьою особою [PERSON] , яка стала власником об?єкта нерухомого майна у селі Відники, а саме житлового будинку під літ. «А-1», до складу якого входять споруда вбиральня Б, споруда огорожа 1, сарай В. Пояснила, що під час примусового виселення зі свого будинку, в такому у часи СРСР був розташовний фельдшерский пункт, в якому працював [PERSON] . Не маючи можливості отримати у власність будинок сім?ї Пліхівських, [PERSON] самовільно звів власний будинок та господарські споруди на частині земельної ділянки, яка раніше, до виселення, перебувала в користуванні сім?ї Пліхівських. Враховуючи ті обставини, що після повернення в 1992 році реабілітованої родини Пліхівських в село Відники частину їхньої земельної ділянки займав [PERSON] , 18.08.1994 року сесія Звенигородської сільської ради прийняла Рішення № 7 «Про розподіл земельної ділянки між жителями с.Відники п.Дуфанець С.Ф. та реабілітованою п. [PERSON] », яким доручила земельно-погоджувальній комісії разом із землевпорядником та головою Звенигородської сільської Ради зробити акт обстеження, абрис земельної ділянки та схему розподілу. Такий розподіл було здійснено із врахуванням належних [PERSON] та [PERSON] будинків із приналежними до них господарськими спорудами, про що свідчать їх підписи на Акті та Абрисі. Актом даної комісії сільської ради, який було складено 26.08.1994 року, встановлено, що площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,14 га, а [PERSON] за будівельним паспортом 0,06 га, натомість останнім по факту зайнято 0,08 га. Одночасно на Абрисі наведено об?єкти нерухомості, які належали [PERSON] та [PERSON] . Вказала, що дана справа базується та виникла із справи № 450/3198/17, якою фактично вирішено спір між сторонами та у якій щодо [PERSON] постановлені негативні судові рішення. Слід зазначити, що у справі № 450/3198/17 [PERSON] , як спадкоємиця [PERSON] , звернулася із позовом до Звенигородської сільради, [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємців [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення Звенигородської сільради про надання [PERSON] у 2012 році ділянки площею 0,2 га, яка начебто охоплювала домоволодіння [PERSON] , та як наслідок про скасування права власності спадкоємців померлого [PERSON] на таку ділянку. Тобто, третя особа [PERSON] у справі № 450/3198/17 захищала своє право власності на домоволодіння та право користування ділянкою в розмірі 0,14 га під ним від незаконних рішень Звенигородської сільради та дій позивачів [PERSON] з [PERSON] . Таким чином, за своєю суттю між сторонами існував один спір щодо визначення будинковолодінь та прав на них, який вже вирішений судами, натомість дана справа штучно ініційована позивачем лише через незгоду із судовими рішеннями у справах № 450/3198/17, № 450/2009/20, № 450/1703/19, № 450/3137/21 та її вирішення не може призвести до вирішення спору, а навпаки може спричинити порушення принципів правової визначеності та остаточності судового рішення. Тобто, між сторонами існували чотири справи щодо прав на будинковолодіння, в яких розглядалися і в основі яких лежали одні і ті ж докази та обставини, які були оцінені судами та постановлені рішення на користь в той час власника [PERSON] . Додатково наголосила, що постановою від 07.04.2021 року КЦС ВС після розгляду справи по суті повністю відхилив касаційну скаргу [PERSON] та залишив в силі рішення судів нижчих інстанцій у справі № 450/3198/17. Таким чином, твердження позивачів про наявність в їх користуванні 0,2 га землі для обслуговування будинку не відповідають дійсності, як і спростовані інші твердження позивачів про наявність в них нерухомого майна на земельній ділянці, яка в даний час належить їй. Окрім цього, право власності [PERSON] на сарай літ. В, яке входило до її домоволодіння, позивачі оскаржували у справі № 450/1703/19, в якій рішеннями Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.02.2023 року та постановою Львівського апеляційного суду від 19.06.2023 року, залишеними в силі постановою КЦС ВС від 22.05.2024 року, відмовлено позивачам у позові. Зокрема, у постанові від 19.06.2023 року Львівський апеляційний суд відзначив, що ініційований спір (щодо права власності на сарай літ. Е насправді спрямований на перегляд вищезгаданих рішень - як органу місцевого самоврядування, так і судових - якими вирішувався спір між суміжними землекористувачами: спочатку - між [PERSON] та [PERSON] , а потім - між їхніми спадкоємцями: позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , а відтак - цей спір містить ознаки зловживання правом, що (у відповідності до статті 13 ЦК України) не допускається і (у відповідності до частини 3 статті 16 ЦК України) є самостійною підставою для відмови у позові. Крім цього, позивачами не надано правовстановлюючих документів на їх нерухоме майно в підтвердження наявності у них права власності. Позивачі стверджують, що їх батько [PERSON] набув право власності серед іншого на сарай Е на підставі свідоцтва на право особистої приватної власності на житловий будинок від 07.07.1995 року, яке було видане на підставі рішення виконкому Звенигородської сільради № 3 від 19.08.1994 року. При визначення опису будинковолодіння, на яке набув право власності [PERSON] , позивачі покликаються на документ, який був виданий суттєво пізніше від згаданих вище свідоцтва та рішення виконкому, а саме на технічний паспорт ЛБТІ від 22.06.1995 року щодо жилого будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер 42. Самого технічного паспорта від 1995 року суду не надано, натомість долучено техпаспорт, в якому зазначено, що такий виготовлено 26.12.2017 року. Окрім наведеного, в межах розгляду цивільної справи № 450/1703/199 проведено експертизу, а згідно висновку експерта № 35/19 від 25.10.2019 року сарай В та вбиральня Б, які належали на той час [PERSON] , не є одним і тим самим об`єктом, що і сарай Е та вбиральня Ж, які наведені у технічному паспорті [PERSON] . Крім цього, з висновку експерта № 35/19 від 25.10.2019 року вбачається, що належні на дату виготовлення висновку [PERSON] будинок разом із сараєм відповідають схематичному розташуванню таких споруд [PERSON] на обрисі, що є додатком до рішення № 7 Звенигородської сільради від 18.08.1994 року, а також фактично та історично складають одне будинковолодіння та були побудовані в період до 40-х років XX століття. Повідомила, що покликання сторони позивача на висновок експерта ТзОВ «Судове-експертне бюро України» № 17 від 24.12.2020 року не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок не може вважатись належним та допустимим доказом у даній справі з огляду на те, що такий був проведений на підставі ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.03.2020 року, яка скасована постановою Львівського апеляційного суду від 21.10.2021 року. Окрім наведеного, стороною позивача до матеріалів цивільної справи долучено довідку ОКП БТІ та ЕО № 2/1278 від 05.02.2020 року та акт обстеження від 10.02.2020 року, з яких вбачається, що сарай під літ. «Е» демонтовано та такий відсутній на ділянці. 04.10.2024 року відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. 04.10.2024 року відповідачем [PERSON] подано заяву про витребування у позивачів оригіналу будівельного паспорту на забудову домоволодіння [ADDRESS] , акт прийняття в експлуатацію даного будинковолодіння, а також висновок БТІ про належність [PERSON] згаданого вище будинку. 09.10.2024 року представником позивачів [PERSON] подано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно мотивів якого просила позовні вимоги задовольнити, долучити до даної справи в якості представника третьої особи [PERSON] [PERSON] , а також витребувати в Управління державної реєстрації управління державної реєстрації Львівської міської ради належним чином засвідчені копії повного пакету реєстраційної справи за об`єктом нерухомого майна № 224186146236. Вказала, що наведені відповідачем цивільні справи стосувались земельних ділянок, а не частини будинковолодіння, яка являється предметом даного спору. Крім цього, постановою від 22.05.2024 року у справі № 450/1703/19 КЦС ВС зроблено висновок про те, що визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора ВП «Реєстрація майна та бізнесу» Труба О.М. № 224186146236 від 01.09.2017 року про реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , у частині реєстрації права власності на сарай літ. «В», є неефективним способом захисту прав позивача, оскільки не призведе до поновлення його порушених прав, натомість належним способом захисту прав є подання віндикаційного позову. Зазначила, що спірне майно відображене на Технічному паспорті від 22.06.1995 року, виданого на ім`я [PERSON] , під літ. «Пд Е». 03.12.2024 року відповідачем [PERSON] подано клопотання про долучення постанови ВС від 11.11.2024 року у справі № 450/3137/21. 17.02.2025 року представником відповідача [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив, згідно мотивів якого вказав, що ВС в преюдиційних справах між учасниками справи вже визначився неодноразово, що у 1994 році існував спір щодо суміжного землекористування між [PERSON] та [PERSON] їхніми будинковолодіннями, який був вирішений шляхом прийняття Звенигородською сільрадою рішення № 7 від 18.08.1994 року, яким затверджувався акт та абрис розподілу, і що такий акт є законним, відповідає вмогам ЗК України на час його прийняття, а також затверджений ним розподіл домоволодінь був погоджений правопопередниками сторін у справі, ними не оспорювався, а отже є чинним для їх правонаступників. Із наведених документів вбачається, що в акті та абрисі розподілу ділянок між сторонами наведені схематичні розташуванння їх будинковолодінь, що з огляду на принцип нерозривності будівлі від земельної ділянки, враховано при складанні такого абрису та акта розподілу. Покликання сторони позивача на начебто встановлені обставини постановою КЦС ВС від 22.05.2024 року у справі № 450/1703/19 про співпадіння сараю позивачів з сараєм [PERSON] є лише цитатою із касаційної скарги позивачів, а не встановленням факту, оскільки суд касаційної інстанції згідно приписів ЦПК України не встановлює обставини справи. По суті в даній постанові КЦС ВС підтверджуючи законність відмови в позові позивачам судами нижчих інстанцій, вказав лише на наявність у них права звертатися з іншим предметом позову, якщо для цього є відповідні підстави. Копіювання позивачами тексту з висновку експерта ТзОВ «Судово-експертне бюро України» № 17 від 24.12.2020 року не може мати значення для даної справи, оскільки він виконувався для справи № 450/1703/19 на підставі ухвали суду від 03.03.2020 року, натомість в рамках цієї ж справи постановою Львівського апеляційного суду від 21.10.2021 року зазначену ухвалу було скасовано, а отже проведена експертиза є нечинною та не може бути доказом у даній справі. Додатково зазначив, що після винесення остаточних рішень судів у всіх вищенаведених преюдиційних справах проти [PERSON] та [PERSON] , на замовлення [PERSON] у 2023 році сертифікованим інженером землевпорядником ФОП [PERSON] було розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі щодо ділянки у с. Відники, на якій було розташоване домоволодіння [PERSON] . При цьому, чинне законодавство України щодо розробки такого виду документації із землеустрою, з-поміж іншого, зобов`язує розробника встановити всі фактично наявні на ділянці об`єкти нерухомості та здійснити узгодження меж ділянки, зокрема, за участю земельної комісії територіальної громади. Із плану та схеми розташування земельної ділянки вбачається, що на ділянці [PERSON] наявний будинок та сарай, які сукупно складають належне їй на праві власності домоволодіння, що було придбано у [PERSON] . Інших об`єктів нерухомого майна на такій ділянці немає, як і немає на ділянці сусіда [PERSON] жодного сараю та підвалу. Зазначене узгоджується із висновком експерта № 35/19 від 25.10.2019 року, яким підтверджено, що сарай [PERSON] не є одним і тим самим об`єктом, що і сарай та підвал Пд позивачів, а також що зазначене домоволодіння було побудовано до 40-х років ХХ ст. і з будинком та сараєм історично складає єдине ціле. Із опису домоволодіння та фотофіксації сараю з огляду на його дуже давній вік вбачається його занедбаний стан та потребу в догляді та ремонті (реставрації) задля його збереження. 28.04.2025 року представником третьої особи [PERSON] [PERSON] подано письмові пояснення, згідно мотивів яких повідомив, що тітка [PERSON] . [PERSON] була важко хвора, і за багато років до своєї смерті у 2013 році втратила зір та фактично не могла самостійно пересуватися, не покидала будинку, а тому не могла належно доглядати за ділянкою та домоволодінням. Даною обставиною забажали скористатися позивачі, внаслідок чого у 2012 році, всупереч раніше прийнятому рішенню Звенигородської сільради 1994 року, без відома [PERSON] та не отримуючи її згоди на погодження меж ділянки, відвели своєму батькові ділянку вже розміром аж 0,20 га, яка не тільки захоплювала територію розташування сараю, а й навіть накладалася на будинок [PERSON] . Це призвело до необхідності [PERSON] захищати свої права на нерухоме майно, а тому відповідач абсолютно вірно зазначає, що дана справа базується та виникла із справи № 450/3198/17, якою фактично вирішено спір між сторонами та у якій щодо [PERSON] постановлені негативні судові рішення. Таким чином, [PERSON] , отримавши на свою користь остаточні рішення судів у чотирьох справах добросовісно у 2024 році відчужила домоволодіння відповідачці [PERSON] . Проте, позивачі вочевидь діючи недобросовісно, ініціювали п`ятий позов, який спрямований не на захист порушеного права (якого немає), а на перегляд вже винесених судових рішень у попередніх справах, що суперечить принципу правової визначеності та остаточності судового рішення. Окрім наведеного, єдиним начебто доказом, на який покликається сторона позивача в підтвердження того, що їм належить сарай під літ. Е та підвал Пд та він одночасно є тим самим об`єктом, що і сарай відповідачки під літ. В, є техпаспорт ЛБТІ від 22.06.1995р. щодо жилого будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер 42. Проте, як зазначалося у відзиві, самого технічного паспорта від 1995 року не надано, натомість надано техпаспорт, на другій сторінці якого вказано, що такий виготовлено 26.12.2017 року. Вказане свідчить про повну недостовірність такого документа і неможливість підтвердження ним жодних даних. Вказав, що зрозумілою обставиною є те, що за жодних обставин земельно-погоджувальна комісія та депутати Звенигородської сільради не могли так розподілити ділянки, щоб нерухоме майно [PERSON] залишилося на ділянці [PERSON] і навпаки, тим більше, що при визначенні складу домоволодіння [PERSON] вони брали за основу будівельний паспорт, а сам [PERSON] погодився із таким розподілом шляхом підписання акту і абрису ділянки. З огляду на вказане, очевидним є той факт, що позивачам просто невигідно надавати такі документи суду, оскільки вони самі по собі спростовуватимуть їх черговий «штучний» позов, з огляду на те, що такі підтверджуватимуть законне рішення № 7 від 18 серпня 1994 року Звенигородської сільради з актом розподілу та абрисом домоволодінь і наведену в ньому інформацію. Протокольною ухвалою від 28.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів Бельдій Н.В. про долучення до матеріалів цивільної справи в якості представника третьої особи [PERSON] [PERSON] . Задоволено заяву відповідача [PERSON] про витребування у позивачів оригіналу будівельного паспорту на забудову домоволодіння [ADDRESS] . Відники, акту прийняття в експлуатацію даного будинковолодіння, а також висновку БТІ про належність [PERSON] згаданого вище будинку. Ухвалою від 28.04.2025 року витребувано в Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради належним чином засвідчені копії повного пакету реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна № 224186146236. Уповноважено позивачів [PERSON] і [PERSON] та їх представника [PERSON] на отримання витребуваних доказів, які слід надати суду, а копії таких скерувати учасникам справи, докази чого надати суду. 19.05.2025 року від Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради надійшли витребувані судом докази. 21.05.2025 року представником позивачів [PERSON] подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів у відповідності до протокольної ухвали суду від 28.04.2025 року та про виклик і допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою від 21.05.2025 року задоволено клопотання представника позивачів [PERSON] про виклик і допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] 12.06.2025 року представником позивачів [PERSON] подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності. 11.08.2025 року представником відповідача [PERSON] подано заперечення на клопотання представника позивачів [PERSON] про приєднання до матеріалів справи письмових доказів у відповідності до протокольної ухвали суду від 28.04.2025 року. Протокольною ухвалою від 11.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 08.10.2025 року представником третьої особи Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області Керницьким В.М. подано клопотання, у якому просив проводити розгляд справи у їх відсутності, а також письмові пояснення, згідно мотивів яких повідомив, що у справі № 450/3198/17 Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 року встановив, що фактично спір між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку вирішено ще у 1994 році на підставі рішення № 7 Звенигородської сільради, додатком до якого є акт та абрис розподілу ділянки. На цих документах схематично зазначені площі, розташування ділянок, а також об`єкти нерухомості, які розташовані на відведеній кожній зі сторін земельній ділянці. Такі документи були підписані та погоджені правопопередниками сторін у справі та не оскаржувалися ними. Як вірно оцінив ВС в преюдиційній справі між сторонами, про що наведено вище, власне спір щодо землекористування та домоволодінь був вирішений між сторонами шляхом прийняття Звенигородською сільрадою рішення № 7 від 18 серпня 1994 року, яким затверджено акт огляду та абрис розподілу домоволодінь, а також шляхом прийняття наступного ж дня на користь [PERSON] рішення про надання у власність домоволодіння та видачу свідоцтва про це, а факт погодження сторонами конфлікту з таким розподілом шляхом проставляння підписів на акті розподілу та неоспорювання ними даного рішення сільради з актом розподілу та абрисом домоволодінь протягом більш як 20 років свідчить про погодження сторонами такого рішення та його законність. Таким чином, у справах № 450/3198/17, № 450/2009/20, № 450/1703/19, № 450/3137/21 спір з приводу користування домоволодіннями був вирішений, з огляду на що у позовних вимогах слід відмовити. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним письмово, заявлені вимоги підтримала та просила такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , думку якого підтримала представник третьої особи Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області Марушечко М.Б., надав пояснення аналогічні викладеним письмово, заявлені вимоги заперечив та просив у їх задоволенні відмовити. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Частиною 4 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 16.02.2026 року, є дата складення повного судового рішення 26.02.2026 року. Заслухавши пояснення та думку присутніх сторін, розглянувши матеріали цивільної справи і докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 26.11.1992 року рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих громадян Звенигородської сільської ради № 26 [PERSON] повернуто житловий будинок, розташований у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, з якого її разом з родиною у 1947 році було виселено на спецпоселення у Казахстан, як реабілітованій на підставі статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Станом на час повернення родині Пліхівських вказаного житлового будинку у с. Відники Пустомитівського району Львівської області частину земельної ділянки, на якій він розташований, займав батько позивачів [PERSON] 18.08.1994 року Звенигородська сільська рада прийняла рішення № 7 «Про розподіл присадибної ділянки між жителем с. Відники [PERSON] та реабілітованою [PERSON] », яким доручила земельно-погоджувальній комісії разом із землевпорядником та головою Звенигородської сільської ради скласти акт обстеження, абрис земельної ділянки та схему розподілу. Такий розподіл було здійснено із врахуванням належних [PERSON] та [PERSON] будинків із приналежними до них господарськими спорудами, про що свідчать їх підписи на акті та абрисі. Складеним 26.08.1994 року актом встановлено, що площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,14 га, а [PERSON] 0,06 га. 23.03.2012 року рішенням Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 272 погоджено технічну документацію із землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку, площею 0,20 га, у с. Відники Пустомитівського району Львівської області та 13.11.2012 року видано на підставі цього рішення державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії ЯМ №158742. [INFO] [PERSON] померла, а належний їй будинок № [NUMBER] у с Відники Пустомитівського району Львівської області успадкувала [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.11.2013 року. [INFO] помер [PERSON] , а належний йому будинок [ADDRESS] у рівних частках успадкували його діти [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом № 1-1020, № 1-1016, виданих 26.08.2016 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27.08.2016 року індексний номер 31115463 зареєстровано за позивачами право власності по 1/2 часток житлового будинку [ADDRESS] . До вказаного вище будинку, у тому числі, відноситься сарай літ. «Е», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.05.2019 року. Рішенням державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Труба О.М. від 01.09.2017 року № 224186146236 здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , у тому числі на сарай літ. «В». Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.07.2018 року у справі № 450/3198/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27.02.2020 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021 року, позов [PERSON] частково задоволено. Визнано незаконними та скасовано рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23.03.2012 року № 272 у частині погодження технічної документації та надання у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,20 га у селі Відники Пустомитівського району Львівської області, та виданий 13.11.2012 року на підставі цього рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №158742 на ім`я [PERSON] , кадастровий номер 4623683100:03:002:0204; скасовано реєстрацію права спільної часткової власності на земельну ділянку, яка знаходиться у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, площею 0,20 га, кадастровий номер земельної ділянки 4623683100:03:002:0204, за [PERSON] та [PERSON] . Верховний Суд при розгляді справи № 450/3198/17 дійшов висновку про те, що рішення Звенигородської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області від 18.08.1994 року «Про розподіл присадибної ділянки між жителем с. Відники [PERSON] та реабілітованою [PERSON] » є чинним, відомості про його оскарження [PERSON] чи [PERSON] , у тому числі з підстав неналежної вмотивованості чи невідповідності нормам законодавства у справі відсутні. Доводи про незгоду [PERSON] із встановленим в акті від 26.08.1994 року земельно-погоджувальною комісією порядком користування земельною ділянкою спростовані наявною у справі копією цього акту і абрису присадибних ділянок, в яких міститься підпис [PERSON] та відсутні будь-які зауваження щодо його незгоди з цим актом і абрисом, або невідповідності відображених в них відомостей дійсним обставинам. Рішенням Пустомитівського районного суду від 02.11.1993 року у справі № 2-383 позов [PERSON] задоволено, зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні його присадибною земельною ділянкою, площею 0,20 га. При цьому, посилання [PERSON] на рішення Пустомитівського районного суду від 02.11.1993 року у справі № 2-383 є безпідставним, оскільки рішення про оформлення права власності [PERSON] на жилий будинок у с Відники Пустомитівського району Львівської області сільською радою було прийнято у серпні 1994 року, коли також було вирішено спір щодо суміжного землекористування між [PERSON] та [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22.03.2024 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1219, виданого 22.03.2024 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шоробура-Гірка Н.С., набула у власність житловий будинок загальною площею 63.4 кв.м., житловою площею 38.6 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] . До будинку належать споруда, вбиральня, Б; споруда, огорожа, 1; сарай, В. 17.05.2024 року [PERSON] приватизувала земельну ділянку під вказаним будинком та господарськими спорудами площею 0,14 га, кадастровий номер 4623683100:03:002:0521 на підставі рішення Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність, серія та номер 148-29/2024 від 09.05.2024 року. Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України). Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)]. У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19). Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Звертаючись з даним позовом в суд сторона позивача покликається на те, що у незаконному володінні [PERSON] перебуває підвал, відображений на Технічному паспорті від 29.08.2017 року під літ. «В», на Технічному паспорті від 06.02.2020 року, виданого на ім?я [PERSON] , під літ. «Е», та на Технічному паспорті від 22.06.1995 року, виданого на ім?я [PERSON] , під літ «Пд Е», що розташований за адресою [ADDRESS] , який знаходиться у власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1020, виданого 26.08.2016 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1016, виданого 26.08.2016 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк H.C. З цього приводу слід вказати, що спір між суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON] , а в подальшому їх спадкоємцями [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , останньою з яких відчужено спадкове майно на користь відповідача [PERSON] , вирішено рішенням Звенигородської сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області від 18.08.1994 року «Про розподіл присадибної ділянки між жителем с. Відники [PERSON] та реабілітованою [PERSON] », яке є чинним. Як вбачається з акту обстеження від 26.08.1994 року, абрису присадибних ділянок, площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,08 га, а площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,14 га. Площа земельної ділянки [PERSON] по будівельному паспорту становить 0,06 га. Крім цього, з абрису присадибних ділянок вбачається, що приналежні до садиби [PERSON] будівлі розміщені в межах його земельної ділянки, окрім півниці 1, яка частково розміщена в межах земельної ділянки [PERSON] , а належні до садиби [PERSON] будівлі розміщені в межах її земельної ділянки. При цьому, провівши співставлення абрису присадибних ділянок та схематичного плану земельної ділянки від 16.06.1995 року, який міститься в технічному паспорті на жилий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , № (588) 1005, вбачається, що у такому під літ «Пд Е» в межах будинковолодіння позивачів розміщена спірна будівля, яка згідно абрису присадибних ділянок розміщена на земельній ділянці [PERSON] та належала останній. Таким чином, підвал, відображений на Технічному паспорті від 29.08.2017 року під літ. «В», на Технічному паспорті від 06.02.2020 року, виданого на ім?я [PERSON] , під літ. «Е», та на Технічному паспорті від 22.06.1995 року, виданого на ім?я [PERSON] , під літ «Пд Е», що розташований за адресою [ADDRESS] , не розташований на земельній ділянці позивачів, що позбавляє можливості його перебування у приватній власності таких. Відтак, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, яке розташоване в межах належної їй земельної ділянки, а тому покликання позивачів в частині незаконного володіння таким не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та таке не може бути витребуване на користь [PERSON] і [PERSON] . Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими представник позивачів мотивувала позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності варто вказати, що згідно приписів ст.ст. 214, 215 ЦПК України суд в обов`язковому порядку спочатку має встановити чи були порушені невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту, чи слід застосувати строк позовної давності. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Аналогічні роз`яснення містить п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позовні вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позову, не вирішуючи питання про застосування строку позовної давності. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачами стягненню з відповідача не підлягають. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позов Відтак, в силу положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.09.2024 року, слід скасувати.

Outcome: dismissed