Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (місцезнаходження: 03035, м. Київ, пл. Солом`янська, буд. 2, ЄДРПОУ: 40340222) через свого представника звернулося до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 18.10.2021 року АТ «Таскомбанк» та [PERSON] уклали угоду №002/12120616-SP відповідно до якої позичальнику встановлено кредитний ліміт на суму 100000 грн строком користування кредитними коштами на 12 місяців. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість у розмірі 79352 грн. 83 коп., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 39985 грн 21 коп., заборгованості по відсоткам у розмірі 98156 грн 65 коп. 02.12.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу №НІ/11/25-Ф від 02.12.2024 року, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Ухвалою судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.11.2025 року дану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 15.12.2025 року представником відповідача - адвокатом Яресько Т.В. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви за безпідставністю. У відзиві зазначено, що надані позивачем докази не підтверджують ні факту укладення кредитного договору № 002/12120616-SP від 18.10.2021 року, ні змісту його умов, а тому, є неналежними та недостатніми для доведення заявлених позовних вимог. Наголосив, що єдиним документом, який містить хоч якісь умови взаємовідносин сторін та підписаний відповідачем є анкета-заява №916367 від 16.10.2021 року, яка за своїм змістом є заявою на відкриття рахунку та приєднання до умов банківського обслуговування, а не кредитним договором, оскільки, вона має інший номер та іншу дату, ніж договір, який зазначено предметом позову, не містить жодного посилання на кредитний договір №002/12120616-SP від 18.10.2021 року та не містить погоджених сторонами істотних умов, а саме, кредитного договору, в якому сторони погодили розмір кредиту, конкретні процентні ставки, строк та порядок повернення кредиту, порядок нарахування процентів. Таким чином, за своєю правовою природою зазначена Анкета-заява не посвідчує укладення кредитного договору №002/12120616-SP від 18.10.2021 року і не підтверджує досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору з таким номером і датою. З огляду на викладене, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, та стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу на користь відповідача. В судовому засіданні представник відповідача підтримав позицію викладену в відзиві на позовну заяву, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 16.10.2021 року між АТ «Таскомбанк» і [PERSON] підписано заяву №916367 про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових і інших послуг у межах проекту «Sportbank». Згідно положень пункту 1.2. заяви-анкети, відповідач просив надати банківські та фінансові послуги, зокрема, відкрити поточний рахунок, надати послуги кредитування рахунку та встановити ліміт кредитування рахунку. Відповідно до п.п. 1.2.1. заяви-анкети, [PERSON] просить банк надати електронні довірчі послуги, що включають створення удосконаленого електронного підпису на будь-яких правочинах та документах, що адресовані банку або третім особам (які мають право використовувати мобільний додаток) та доступні (формуються) з використанням мобільного додатку. Згідно до п. 1.2.3. заяви-анкети, [PERSON] просить банк надати послугу кредитування рахунку та встановити ліміт кредитування рахунку з межах максимальної суми загального ліміту кредитування рахунку, що встановлений в тарифах та складає 100 000 гривень, з урахуванням умов визначених в Публічній пропозиції та тут: передбачені для послуги тарифи, розмір процентної ставки та розмір комісій, що кредитування рахунку та встановлені в тарифах, можуть бути змінені банком шляхом внесення змін до Публічної пропозиції. Такі Публічної пропозиції в порядку, передбаченому розділом 11 заборгованості, що виникає у клієнта після набрання чинності такими змінами. До зміни застосовуються виключно до кредитної заборгованості, що виникла до моменту набрання чинності змін, застосовується процентна ставка та комісії, кредитної заборгованості. збільшення процентної ставки заборгованістю в межах ліміту кредитування рахунку без письмової згоди клієнта не визначені тарифами, які діяли на момент виникнення допускається Як вбачається з виписки по особовим рахункам кредитного договору 002/12120616-SP, в період з 18.10.2021 року по 02.12.2024 року за рахунком № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] здійснювалося нарахування відсотків за користування кредитним договором №002/12120616-SP та перенесення за прострочену заборгованість відсотків. Згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору №002/12120616-SP від 18.10.2021 року станом на 01.12.2024 року [PERSON] була нарахована заборгованість у розмірі 98156 грн. 65 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту - 45992 грн. 73 коп. та заборгованості за відсотками 52163 грн. 92 коп. 02.12.2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу №НІ/11/25-Ф, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Згідно виписки з додатку до договору факторингу № НІ/11/25-Ф від 02.12.2024 року, право вимоги за кредитним договором №002/12120616-SP від 18.10.2021 року, боржником за яким є [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 628 ЦК України Договір, що укладається між банком та клієнтом є змішаним договором, в якому містяться елементи різних договорів, в тому числі але не виключно: договору банківського рахунка; договору про споживчий кредит. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) і договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.10.2021 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено угоду № 002/12120616-SP, відповідно до якої позичальнику встановлено кредитний ліміт у розмірі 100 000 грн строком користування кредитними коштами на 12 місяців. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов, передбачених зазначеною угодою, позивач просить суд стягнути з нього наявну заборгованість. Із встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано заяву-анкету № 916367 про приєднання до Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг у межах проєкту «Sportbank», підписану відповідачем 16.10.2021 року. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що [PERSON] були надані електронні довірчі послуги, зокрема щодо створення його удосконаленого електронного підпису. При цьому, суд звертає увагу, що текст заяви №916367 не містить відомостей про укладення на її підставі кредитного договору №002/12120616-SP, а також не підтверджує факту надання відповідачу кредитних коштів. Крім того, зазначена заява не містить усіх істотних умов кредитного договору, необхідних для визнання його укладеним, що свідчить про відсутність належних доказів виникнення кредитних правовідносин між сторонами. Крім того, є недоведеним і факт набуття позивачем права вимоги за вказаним кредитним договором, оскільки необхідною умовою відступлення права вимоги є наявність дійсного зобов`язання, з якого таке право виникає. За відсутності доказів існування самого зобов`язання неможливо вважати доведеним і факт переходу права вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 року у справі № 761/33403/17. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідача на правову допомогу, суд виходив з наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги №25121 від 11.08.2025 року; додаток №1 до договору про надання правничої допомоги №25121, акт приймання-передачі послуг на суму 10000 грн, розрахункову квитанцію №28/11/25 на суму 10000 грн. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Крім того, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved