Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

24.11.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник ГУ ПФУ в Запорізькій області Литвинець Ю.С. з позовом до [PERSON] про стягнення надміру виплаченої пенсії. В позові посилалися на те, що [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком відповідно Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.09.2022 року. За документами електронної пенсійної справи [PERSON] звернулася з заявою про первинне призначення пенсії за віком 05.09.2022 року. З огляду на те, що на момент звернення [PERSON] за призначенням пенсії з більш пізнього строку (з відстрочкою) дані про сплату страхових внесків за останні два місяці перед зверненням за призначенням були відсутні, пенсія була призначена з 01.07.2022 року відповідно абз.3 п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058, де визначено, що при відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень ст.29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу. Після надходження даних про сплату внесків [PERSON] за липень та серпень 2022 року дату призначення пенсії було переглянуто з урахуванням ч.1 ст.29 та абз.3 п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058. Таким чином, було встановлено дату призначення пенсії за віком з 01.09.2022 року, в результаті чого виникла переплата пенсії за період з 01.07.2022 по 31.08.2022 на суму 13747,22 грн., яку 01.12.2022 року взято на облік. Для вирішення питання щодо утримання виявленої переплати [PERSON] було направлене повідомлення від 09.05.2024 року №0800-0504-8/39622, пропонувалось повернути виявлену переплату на рахунок управління. На теперішній час пенсіонерка до управління не зверталася, зайво виплачені кошти до Головного управління не надходили. Таким чином, безпідставно набута відповідачем пенсія, фактично, є завданням шкоди державному бюджету та призводить до порушення інтересів держави в особі Пенсійного фонду України. Заборгованість про стягнення якої просить позивач, фактично є матеріальною шкодою, що завдана відповідачем, а тому доцільно до даних правовідносин застосовувати строки стягнення шкоди, передбачені ЦК України. Стаття 257 ЦК України встановлює позовну давність тривалістю у три роки. Отже, оскільки, до теперішнього часу сума переплати пенсії не повернута, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди. Оскільки у справі спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на виплачену позивачем пенсію та стягнення цієї суми з відповідача, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий характер, а не публічний характер, а відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів. Прохали стягнути з [PERSON] на користь ГУ ПФУ в Запорізькій області суму надмірно виплаченої пенсії за період з 01.07.2022 року по 31.08.2022 року включно у розмірі 13747,22 грн.; стягнути з [PERSON] на користь ГУ ПФУ в Запорізькій області судовий збір в сумі 2422,40 грн. 01.12.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.02.2026 року до суду через систему «Електронний суд» звернулася представник відповідача: адвокат Бєлік І.В. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що відповідач не вчиняла жодних протиправних дій, не надавала недостовірних відомостей та не приховувала інформацію, яка могла б вплинути на розмір чи дату призначення пенсії. Переплата виникла виключно внаслідок дій (або бездіяльності) органу Пенсійного фонду, який призначив пенсію без наявних у системі актуальних відомостей про сплату страхових внесків, а згодом самостійно переглянув дату призначення пенсії після надходження відповідних даних. Зокрема, службовій записці зазначено: «Переплата пенсії [PERSON] виникла у зв`язку з тим, що при первинному призначенні невірно визначено дату права (дату призначення) - дату права змінено на 01.09.2022 з урахуванням ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу». Положення ст.1215 ЦК України мають застосовуватися з урахуванням положень ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка є спеціальною нормою. Відповідно даної норми суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї, тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Аналогічні положення також містяться у ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (Постанова Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-91цс14). У даному випадку: виплата пенсії здійснювалася добровільно; рахункова помилка відсутня (перерахунок зумовлений адміністративною зміною дати призначення пенсії, а не арифметичною помилкою); недобросовісність відповідача позивачем не доведена. Отже, правові підстави для застосування ст.1212 ЦК України відсутні. Між сторонами відсутні деліктні правовідносини; відповідач не вчиняла протиправних дій; відповідач не завдавала шкоди державі умисно або з необережності, не подавала недостовірних даних. Фактично спір стосується соціальної виплати, що виключає застосування конструкції цивільно-правової відповідальності. В Постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №756/6984/16-а зазначено: «Відповідно до статті 50 Закону №1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку». Отже, обов`язковою умовою для стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у випадку призначення пенсії на підставі недостовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера. В такому разі суми зайво виплаченої пенсії стягуються зі страхувальника. Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні ч.1 ст.103 Закону №1788-ХІІ є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які йому було достовірно відомо. Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 25.10.2016 року у справі №686/26486/14-а та Постановах Верховного Суду від 25.09.2018 року у справі №340/644/15-а та від 21.02.2020 року у справі №173/424/17. Отже, для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, має достеменно встановити, що факт переплати пенсії, що враховуються при її обчисленні, відбувся у зв`язку із поданням пенсіонером завідомо недостовірних відомостей. Позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам матеріального права, відсутні умови для застосування ст.1212 ЦК України, жодних доказів, що доводять умисел заявника на отримання пенсії без законних для цього підстав позивачем не наведено і її вини у виникненні переплати пенсії не має. Крім того, для відповідача пенсія є засобом до існування. Попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 2000 грн. Щодо строків подання відзиву та доказів: 27.01.2026 року представник відповідача ознайомлена із позовною заявою, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи. Відзив подано в строк, встановлений ст.178 ЦПК України, обрахований від дня отримання позову. Прохали в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 02.03.2026 року до суду через систему «Електронний суд» звернулася представник відповідача: адвокат Бєлік І.В. з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій посилалися на те, що у зв`язку з розглядом справи відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн., що підтверджується: договором про надання правничої допомоги № б/н від 27.01.2026 року; ордером адвоката; актом приймання-передачі послуг; копією квитанції про оплату. Прохали стягнути з ГУ ПФУ в Запорізькій області на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. 02.03.2026 року представник позивача в судове засідання не з`явився, подали заяву про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити. 02.03.2026 року відповідач та її представник: адвокат Бєлік І.В. в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилася відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №2044225 від 25.11.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області (особовий рахунок № [NUMBER] ) та отримує пенсію за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За документами електронної пенсійної справи 05.09.2022 року [PERSON] звернулася за первинним призначенням пенсії за віком, яка була призначена з 01.07.2022 року відповідно абз.3 п.1 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після надходження даних про сплату внесків [PERSON] за липень та серпень 2022 року дату призначення пенсії було переглянуто з урахуванням ч.1 ст.29 та абз.3 п.1 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та встановлено дату призначення пенсії за віком з 01.09.2022 року. Згідно службової записки Начальника відділу перерахунків пенсій №3 управління пенсійного забезпечення надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг [PERSON] від 16.11.2023 року переплата пенсії [PERSON] виникла у зв`язку з тим, що при первинному призначенні невірно визначено дату права (дату призначення) дата права змінено на 01.09.2022 року з урахуванням ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу. Виникла переплата пенсії за період з 01.07.2022 року по 31.08.2022 року на суму 13747,22 грн., що підтверджується копією протоколу масового перерахунку за період 01.07.2022-31.08.2022. 09.05.2024 року позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення про переплату пенсії за період з 01.07.2022 року по 31.08.2022 року в сумі 13747,22 грн. з пропозицією повернути вказану суму в добровільному порядку. Відповідач згоду на утримання з пенсії переплати не надала, кошти не повернула. Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного. Відповідно ч.1 ст.29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, зокрема, на 0,5% за кожний повний місяць страхового стажу, починаючи з місяця, наступного за місяцем досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців. Абзацом 3 п.1 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що при відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня. З огляду на те, що на момент звернення за призначенням пенсії з більш пізнього строку (з відстрочкою) дані про сплату страхових внесків за останній місяць перед зверненням за призначенням пенсії даного виду, відсутні у зв`язку з запровадженням з 2021 року щоквартальної звітності, такі пенсії необхідно призначати з дати звернення, а розмір підвищення до пенсії визначати з урахуванням наявного страхового стажу. Після надходження даних про сплату внесків необхідно переглядати дату призначення пенсії та розмір підвищення з урахуванням ч.1 ст.29 та абз 3 п.1 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В ході проведення контрольних заходів спеціалістами позивача було встановлено, що при проведенні перерахунку пенсійну справу [PERSON] було приведено у відповідність, згідно чого виникла переплата з 01.07.2022 року по 31.08.2022 року в сумі 13747,22 грн. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Законодавством чітко визначено способи вирішення питання пов`язаного з виникненням переплати пенсії: добровільне повернення пенсіонером надмірно виплачених сум чи стягнення, зазначених сум у судовому порядку; визнання сум переплати пенсії безнадійною заборгованістю та прийнятої рішення щодо її списання; утримання переплати пенсії згідно рішення комісії. При цьому ст.1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ч.1 ст.1215 ЦК України). Положення ст.1215 ЦК України мають застосовуватися з урахуванням положень ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними нормами. Суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї, тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Аналогічні положення також містяться у ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (Постанова Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс14). В Постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №756/6984/16-а зазначено: «Відповідно до статті 50 Закону №1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку». Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні ч.1 ст.103 Закону №1788-ХІІ є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями, про які йому було достовірно відомо. Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 25.10.2016 року у справі №686/26486/14-а та Постановах Верховного Суду від 25.09.2018 року у справі №340/644/15-а та від 21.02.2020 року у справі №173/424/17. Судом встановлено, що відповідач не вчиняла будь-яких неправомірних дій, що привели до вказаної переплати, натомість, як вбачається з матеріалів справи, переплата пенсії відповідачу в сумі 13747,22 грн. була допущена з боку позивача, оскільки було допущено помилку при призначенні пенсії відповідачу. Виплата пенсії відповідачу здійснювалася добровільно, недобросовісність відповідача позивачем не доведена, отже, відсутні правові підстави для застосування ст.1212 ЦК України. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). Таким чином, всебічне дослідження усіх обставин справи та наданих доказів, дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд покладає судові витрати на позивача. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідачем надано суду докази на підтвердження понесених витрат: копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 27.01.2026 року; копію ордеру на надання правничої допомоги; копію акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №26/02; копією платіжної інструкції від 26.02.2026 року. Так, згідно копії акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №26/02 відповідачу надано правничу допомогу на суму 2000 грн. за ознайомлення з матеріалами справи і складання відзиву на позов, які згідно копії платіжної інструкції від 26.02.2026 року сплачено відповідачем на користь адвоката. За висновком, викладеним у п.21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Аналізуючи норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту за явлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 27.07.2022 року у справі №686/28627/18, від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.06.2021 року у справі № 640/4126/19. Відповідно практики ЄСПЛ заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення від 26.02.2015 року у справі "Баришевський проти України", заява №71660/11, пункт 95). При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 25.11.2022 року у справі № 706/199/22. Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що заявлені представником відповідача суми є обґрунтованими, реальними та співмірними зі складністю справи. З огляду на викладене, суд вважає, що до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн.

Outcome: approved