Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

До Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася адвокат Палішева Наталя Олександрівна в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: Територіальна громада в особі Криворізької міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0782 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 28 серпня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, позивач придбала у власність житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Предметом договору було саме придбання житлового будинку з господарчими спорудами, відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу було зазначено, що вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, що переходить у тимчасове користування покупця та підлягає переоформленню у власність. 25 липня 2025 року позивач звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про розробку документації із землеустрою для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , але в наданні таких послуг позивачу було відмовлено з тих підстав, що вказана земельна ділянка належить іншій особі та надано копію державного акту про право приватної власності на вищевказану земельну ділянку ЯА №188905 від 21.06.2005 року на ім?я [PERSON] , попереднього власника житлового будинку по [ADDRESS] , яка і була продавцем за вищевказаним договором купівлі-продажу. На підставі вищевикладеного позивач вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.10.2025 року вищезазначений позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.01.2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Палішева Н.О., в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. У разі ухвалення заочного рішення, проти такого не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Представник відповідача - Криворізької міської ради, в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28 серпня 2004 року між [PERSON] , як «Продавцем», та [PERSON] , як «Покупцем», укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Панченко А.А. зареєстровано в реєстрі за №9006. Згідно п. 1 Договору купівлі-продажу від 28 серпня 2004 року [PERSON] набула у власність житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та що розташований на земельній ділянці, що переходить у тимчасове користування Покупця та підлягає переоформленню у власність. 25 липня 2025 року позивачка звернулася до ФОП « [PERSON] » із заявою про надання послуг із розробки документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Повідомленням від 25.07.2025 року за вих. № 1-25/07 позивачу було відмовлено в наданні таких послуг з тих підстав, що вказана земельна ділянка знаходиться у власності іншої особи та надано копію державного акту про право приватної власності на вищевказану земельну ділянку. Згідно копії державного акту про право приватної власності серії ЯА №188905 від 21.06.2005 року вбачається, що він виданий на ім?я [PERSON] , яка є попереднім власником житлового будинку [ADDRESS] , і яка була продавцем за договором купівлі-продажу підписаним із позивачкою. Позивачка бажає оформити землевпорядну документацію на земельну ділянку загальною площею 0,0782 га, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій розташований належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Але не може реалізувати своє право, у зв`язку із тим, що вона не є власником зазначеної земельної ділянки, тому звернулася до суду. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. На підставі Договору купівлі-продажу від 28 серпня 2004 року [PERSON] набула у власність житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав на праві приватної власності [PERSON] . Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Враховуючи вищезазначене, житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Водночас якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ) (ч.1 ст.188 ЦК України). Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Відповідно до частини четвертої ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038 право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Крім того, як установлено у ч.3 ст.79 ЗК України та ч.3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту, і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Земельна ділянка під будинком [ADDRESS] рахується за попереднім власником [PERSON] , яка набула її відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2004 року за № 1-3521. За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка представляє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. (стаття 79 ЗК України). Положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд). Стаття 120 ЗК України визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові від 19.05.2021 року, справа № 706/323-16-ц, Верховний Суд зазначає: «Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15». Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Також у даному випадку доцільним є посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18, а саме, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 8.17); від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, провадження № 14-458цс18 (пункт 61); від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, провадження № 14-438цс19 (пункт 42)). За таких обставин, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved