Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01.08.2024р. між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] укладено кредитний договір № 148470 на суму 9 334,00 грн, який було оформлено в електронній формі відповідно до вимог ст. 205, 207, 1054 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Позичальник пройшов процедуру ідентифікації, підтвердив умови договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором та отримав кредитні кошти шляхом їх перерахування на платіжну картку, що підтверджується платіжними документами. Відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором строки не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на дату звернення до суду у розмірі 16 387,02 грн, яка складається з: 9 334,00 грн основний борг, 6 552,02 грн заборгованість за відсотками, 501,00 грн заборгованість за комісією. 10.10.2024р. між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до якого право грошової вимоги до [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Ейс», що підтверджується Реєстром боржників № 4 від 07.01.2025 та Актом приймання-передачі Реєстру прав вимоги від 07.01.2025р. Після переходу права вимоги відповідач заборгованість добровільно не погасив, у зв`язку з чим позивач ТОВ «ФК «Ейс» звернувся до суду з вимогою про стягнення зазначеної заборгованості та судових витрат. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками було надіслано відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням. 30.01.2026р. на адресу суду представником відповідача було надіслано відзив на даний позов, з огляду на який позовні вимоги вважають безпідставними та такими, що не підлягають до задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги від первісного кредитора ТОВ «ФК «Кредіплюс» до ТОВ «ФК «Ейс» за кредитним договором № 148470 від 01.08.2024р. Договір факторингу № 10102024 від 10.10.2024, Реєстр боржників № 4 від 07.01.2025 та Акт приймання-передачі не містять конкретизації переходу права вимоги саме щодо зобов`язань [PERSON] , що суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо обов`язку нового кредитора довести безперервність переходу права вимоги, справа №905/306/17 від 18.10.2023р. Нарахування комісії та процентів не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та правовим позиціям Верховного Суду щодо неприпустимості стягнення платежів, не передбачених законом або таких, що фактично є прихованими процентами. Дані вимоги суперечать принципу добросовістності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства. Відповідач проходить військову службу, що підтверджується відповідними документами, а тому підлягає застосуванню спеціальний правовий режим захисту прав військовослужбовців відповідно до законодавства України. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ейс» у повному обсязі. 02.02.2026р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якій, на їх думку, заперечення відповідача є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема, 10.10.2024р. між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено Договір факторингу № 10102024, відповідно до якого Позивач набув право грошової вимоги за кредитними договорами, визначеними у Реєстрі прав вимоги. Відповідно до п. 2.1 договору факторингу Клієнт відступає Фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах, а Фактор набуває всі права кредитора. Факт переходу права вимоги до Позивача підтверджується: Реєстром прав вимоги № 4 від 07.01.2025; Актом приймання-передачі Реєстру прав вимоги від 07.01.2025; Витягом з Реєстру, згідно з яким до Позивача перейшло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 16 387,02 грн. Надані документи містять посилання на кредитний договір № 148470 від 01.08.2024 та ідентифікують боржника. Відповідно до ст. 514, 1078 ЦК України право вимоги переходить до нового кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу. Отже, доводи відповідача про недоведеність правонаступництва є безпідставними. Щодо посилань на статус військовослужбовця, дана обставина ними враховано, в зв`язку з чим подано відповідну заяву про зменшення позовних вимог в сумі стягнення заборгованості лише по тілу кредиту в розмірі 9334,00 грн. 05.02.2026р. на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яким відповідно до п. 2.1 Договір факторингу № 10102024 Клієнт відступає Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. Окрім того, пунктом 4.1 договору передбачено, що право вимоги переходить з моменту підписання відповідного Реєстру прав вимоги та Акта приймання-передачі у формі, встановленій Додатком. При цьому Позивач посилається на:Реєстр прав вимоги № 4 від 07.01.2054р., Акт приймання-передачі Реєстру від 07.01.2025; платіжну інструкцію від 14.01.2025 № 5291 на суму 500 000 грн. Разом з тим Реєстр не містить конкретних відомостей щодо переходу права вимоги саме за кредитним договором № 148470 від 01.08.2024, вказано лише загальну кількість боржників (789 осіб), акт приймання-передачі не містить деталізації щодо конкретного кредитного договору. Платіжна інструкція підтверджує загальний платіж за договором факторингу, але не підтверджує оплату саме права вимоги щодо [PERSON] . Зазначено, що відповідно до ст. 512, 514, 516 ЦК України та правових висновків Верховного Суду (постанова від 18.10.2023 у справі № 905/306/17 та інші), належним доказом є документи, які чітко ідентифікують конкретне зобов`язання та боржника. А тому, належні та допустимі докази переходу права вимоги саме за договором № 148470 від 01.08.2024р. позивачем не надані. Також є безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судового збору та витрат на правничу допомогу, оскільки [PERSON] перебуває на військовій службі з 05.05.2023р., є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судових витрат на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». 06.02.2026р. на адресу суду надійшли Додаткові пояснення від позивача, відповідно яким у доданому до позову Реєстрі прав вимоги № 4 датою зазначено 07.01.2054, що ставить під сумнів достовірність документа. Разом з тим, рік «2054» є технічною помилкою, яка виникла при формуванні документа, яка не впливає на зміст, обсяг та дійсність відображених у реєстрі відомостей. Інші реквізити документа узгоджуються між собою. Щодо оплати договору факторингу, відповідач зазначає, що платіжна інструкція від 14.01.2025 № 5291 на суму 500 000 грн не підтверджує належну оплату за Реєстром прав вимоги № 4, разом з тим ним не звернуто увагу що Додатком №12 до позовної заяви як доказ надано дві платіжні інструкції від 14.01.2025р. №5291 на суму 500000 грн та платіжну інструкцію №6012 від 21.01.2025р. на суму 130 976,77 грн., що сумарно доводить повну оплату за відступлення права вимоги за Договором факторингу №10102024 від 10.10.2024р. Щодо направлення письмового повідомлення боржнику про зміну кредитора, позивач посилається на ч. 1 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої відступлення права вимоги здійснюється відповідно до цивільного законодавства. Так, кредитодавець зобов`язаний повідомити боржника протягом 10 робочих днів про відступлення права вимоги, повідомлення має містити визначені законом реквізити. Разом з тим, обов`язок направити повідомлення покладається на кредитора, неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку погашення кредиту. Якщо боржник не сплачує заборгованість ні новому, ні старому кредитору, стягнення є правомірним на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. 03.02.2026р. позивачем було направлено на адресу суду заяву про зменшення позовних вимог на підставі поданих відповідачем заперечень та наданих на підтвердження вказаних обставин належних та допустимих доказів щодо статусу відповідача та поширення на нього Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Просить суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором №148470 від 01.08.2024р. в розмірі 9334,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 7000 грн. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом установлено, 01 серпня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 148470 , відповідно до якого Позичальнику надано кредит у розмірі 9 334,00 грн строком на 84 дні (а.с.206-209). Із змісту наданої суду індивідуальної частини договору вбачається, що він укладений в електронній формі шляхом накладення відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором 01.08.2024р. о 09:24:51, що узгоджується з положеннями п.п. 5.3, 5.4 договору, якими сторони погодили можливість укладення договору дистанційно із використанням інформаційно-комунікаційної системи Кредитодавця та визначили, що такий спосіб укладення правочину є належним та прирівнюється до письмової форми. Відповідно до ст. 205, 207, 639 ЦК України правочин може вчинятися в електронній формі, а якщо його зміст зафіксований в електронному документі та підписаний електронним підписом, він є таким, що вчинений у письмовій формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію, відповіді про її прийняття. На підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу суду надано Довідку АТ «Універсал банк» №БТ/Е-609 від 23.12.2025р., згідно якій даним банком на ім`я [PERSON] була емітована платіжна картка № [NUMBER] . 01.08.2024р. на дану картку був зарахований платіж в сумі 7000,50 грн.( а.с.168). Відповідно до п.2.2.1. Договору про споживчий кредит №148470 від 01.08.2024р., сума ( загальний розмір) кредиту становить 9334,00 грн., який надається в наступному порядку: 7000,50 грн. на № рахунку/картки Позичальинка № [NUMBER] , у національній валюті, у розмірі 2333,50 грн. шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п.2.5 індивідуальної частини Договору. Відповідно до витягу АТ «Універсал Банк» від 23.12.2025р. про рух коштів по картці № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , останній користувався даними коштами, чим вчинив конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного Кредитного договору, який створив для нього певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано ( а.с.169-170). Це відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у Постанові від 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц, а саме: «Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу». У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За викладених обставин, суд резюмує, що без здійснення входу позичальником на сайт кредитодавця, без отримання ним умов договору (оферти) і повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), кредитний договір не був би укладеним. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. Отже, факт виникнення кредитних відносин є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Доказів про те, що персональні дані [PERSON] (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, електронна адреса) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. [PERSON] не заявлялись зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитного договору на підставі положень ст.1051 ЦК України. Крім того, факт отримання ним коштів в сумі 9334,00 грн. не оспарюється. Оскільки в ході розгляду справи позивач, відповідно до ст. 49 ЦПК України, подав заяву про зменшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача лише суму основного боргу у розмірі 9 334,00 грн, відмовившись від вимог у частині процентів та комісій, предметом доказування у даній справі є виключно наявність та розмір заборгованості за тілом кредиту. 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Ейс» (Фактор) укладено Договір факторингу № 10102024, відповідно до п. 2.1 якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор прийняти їх та здійснити фінансування. ( а.с.212-214). Відповідно до п.1.3 «Право вимоги» кредитного договору означає всі права Клієнта за Кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно п.4.1 право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог та Акту приймання-передачі Реєстру. З наданого Реєстру прав вимоги № 4 (Витяг з додатку) вбачається, що право вимоги за кредитним договором № 148470 від 01.08.2024р. включене до переліку переданих зобов`язань. Згідно Акту приймання-передачі Реєстру №4 від 07.01.2025р., відповідно до вимог п.4.1 Договору факторингу №10102024 від 10.10.2024р., Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр боржників Клієнта від 07.01.2025р., складений за формою згідно із Додатком №1 до Договору та документи підтверджуючі право вимоги Клієнта. Кількість боржників:789. Сума фінансування, що підлягає сплаті 630 976,77 грн.( а.с.201). Відповідно до платіжних інструкцій №6012 від 21.01.2025р. та №5291 від 14.01.2025р. ТОВ «ФК «ЕЙС» сплатив, а АТ «СЕНС БАНК» отримав 130976,77 грн. та 500 000,00 грн. відповідно ( а.с.200, зворот). Дані платіжної інструкції підтверджують здійснення фінансування за договором факторингу. Посилання відповідача на те, що в реєстрі зазначено 2054 рік, суд оцінює як формальне, оскільки з урахуванням змісту договору факторингу, дат його укладення, реквізитів сторін та інших доказів очевидним є технічний характер зазначеної описки, яка не спростовує факту переходу права вимоги. Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу. Доводи відповідача щодо ненаправлення йому повідомлення про відступлення права вимоги також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання. Положення ч. 1 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» встановлюють обов`язок повідомлення споживача, однак не передбачають недійсності відступлення у разі його недотримання. Оцінюючи надані докази у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до переконання, що кредитний договір між сторонами укладено належним чином, грошові кошти відповідачем отримано, зобов`язання з їх повернення не виконано, право вимоги до відповідача правомірно перейшло до позивача, а доказів погашення суми основного боргу відповідачем суду не надано. За таких обставин позовні вимоги у зменшеному розмірі про стягнення 9 334,00 грн. заборгованості за тілом кредиту є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Заперечення представника відповідача щодо звільнення [PERSON] від сплати судових витрат в зв`язку з наявного у нього статусу «учасника бойових дій» також не ґрунтуються на вимогах закону. Так, статус, права та пільги учасників бойових дій встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідно до частини другої статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Аналіз пункту 13 частини 1 статті 5 Закону "Про сплату судовий збір" в сукупності з частиною 2 статті 22Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу. Отже сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів. Враховуючи, що вирішення даного спору не стосується порушення прав позивача на соціальний захист, як учасника бойових дій, тому він не звільнений від сплати судового збору на підставі положень пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", а отже судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до ст. 141 ЦПК України мають бути сплачені на загальних підставах. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 9901/311/19, від 18.12.2019 у справі №ЗП/9901/4/19, від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 та постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №805/3967/17-а. Таку ж оцінку процесуальному питанню, пов`язаному із застосуванням пільг із сплати судового збору учасниками бойових дій надано Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 06.05.2020 по справі № 9901/70/20 та у постанові від 09.10.2019 по справі №9901/311/19, а також Верховний Суд у постанові від 19.10.2020 по справі № 240/934/20. На підставі викладеного,

Outcome: approved