Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Рух справи. Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив здійснити поділ спільного майна подружжя, та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , а також визнати за ним (позивачем) право власності на частину автомобіля AUDI 100, 1992 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с.1-3) Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 року справу передано в провадження судді В.Філіп`євої (а.с.14) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.09.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 21). 27.09.2023 року позивачем [PERSON] подано заяву про усунення недоліків та уточнену позовну заяву, в якій позивач просив в порядку поділу спільного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право приватної власності на транспортний засіб - автомобіль AUDI 100, 1992 року випуску, державний номер [NUMBER] , стягнувши з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частини вказаного автомобіля в розмірі 57500,00 гривень; - визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , стягнувши з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частини вказаної квартири в розмірі 366517,52 гривень - стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 35796 грн 20 коп (а.с.23-24, 26-34) Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 20.10.2023 року відкрито провадження за позовною заявою та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з викликом її учасників, вирішено питання щодо неможливості вжиття заходів забезпечення позову в зв`язку з несплатою позивачем судового збору (а.с. 61-63). 27.11.2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом О.Браславською в порядку статті 193 ЦПК України подано зустрічну позовну заяву, в якій [PERSON] просила визнати її особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] , та автомобіль марки AUDI 100, 1992 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; а також стягнути з [PERSON] на свою користь понесені судові витрати. (а.с.82 -88) Одночасно подано відзив на первісну уточнену позовну заяву, в якій первісний відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила задовольнити зустрічний позов (а.с. 125-129). 05.12.2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Т.Овдієнко - надійшли клопотання про залишення без розгляду первісного позову та заява про визнання зустрічного позову (а.с. 139-141, 143-146). 16.05.2024 року від представника відповідача - адвоката О.Браславської до суду надійшла заява, в якій просила розглянути справу за її та відповідача відсутності, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягала та просила її задовольнити, не заперечувала проти клопотання позивача про залишення первісної позовної заяви (уточненої) без розгляду (а.с. 193-194). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2024 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю позивача до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Первісну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - залишено без розгляду, продовжено розгляд зустрічного позову, закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 196-198). 21.02.2025 року від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката О.Браславської до початку розгляду справи по суті надійшла заява про уточнення зустрічних пзовних вимог, в якому представник остаточно просила визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.213-214) Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином, подали до суду письмові заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. (а.с.36, 204) Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Позиції учасників справи. В обґрунтування зустрічної позовної заяви, з урахуванням уточнених позвних вимог від 21.02.2025 року зазначено, що з 25.03.2002 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08.06.2023 року був розірваний. Під час зареєстрованого шлюбу, однак за особисті кошти, отримані від продажу власного нерухомого майна, [PERSON] 29.01.2014 року придбала трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Правочин купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. за реєстровим № 229 від 29.01.2014 року. У пункті 9 Договору купівлі-продажу квартири було зазначено, що покупець повідомляє, що придбана квартира буде належати їй на праві особистої приватної власності (придбана нею за особисті кошти в її особисту приватну власність). Перед нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу квартири її колишній чоловік - відповідач [PERSON] нотаріально посвідчив заяву, в якій вказав, що спірна квартира купується його дружиною [PERSON] за рахунок особистих коштів, тому права власності на квартиру він не набуває, а придбана квартира буде вважатися особистою приватною власністю його дружини - [PERSON] , правовий режим спільного майна подружжя на цю квартиру не розповсюджується. Зазначену заяву [PERSON] підписав в присутності нотаріуса добровільно, без примусу, розуміючи при цьому зміст та наслідки цієї заяви. До цього часу вказана заява є дійсною, відповідач її не скасував. За придбання квартири [PERSON] сплатила особисті кошти, які позичила у [PERSON] за договором позики від 20.01.2014 року, що підтверджується відповідною розпискою. Крім того, 28.03.2017 року [PERSON] придбала автомобіль марки AUDI 100, 1992 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , за особисті кошти, які вона отримала від продажу належної їй частки в будинку та земельній ділянці, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно було продано 14.01.2017 року і за рахунок отриманих коштів, належних їй на праві особистої приватної власності, позивачка придбала собі у власних інтересах автомобіль. Таким чином, спірне майно - трикімнатна квартира, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль марки AUDI 100, 1992 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , хоча і придбані під час перебування позивачки в зареєстрованому шлюбу, однак виключно за рахунок її власних коштів, отриманих від продажу належного їй раніше особистого нерухомого майна, вказане майно є її особистою власністю відповідно до діючого законодавства. Оскільки відповідач [PERSON] шляхом подання первісного позову почав оспорювати вказані обставини, позивач [PERSON] змушена звернутися до суду за захистом своїх прав і інтересів, та з урахуванням поданих уточнень, просить визнати трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , придбану 29.01.2014 року, її особистою приватною власністю (а.с. 82-98, 213-214). Відповідач за зустрічним позовом (позивач за первісним позовом) [PERSON] відзиву на зустрічну позовну заяву не подавав, надіслав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі (а.с. 139-141, 143-146). Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Фактичні обставини, встановлені судом, та докази, подані сторонами на їх обґрунтування. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне: Позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , є громадянкою України, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України, серії [NUMBER] , виданим 01.07.2003 року Харківським РВ УМВС України в Харківській області, та Довідкою Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області №1235 від 28.06.2023 року, (а.с. 16, 56-57, 90-91). Відповідач [PERSON] , [INFO] , громадянин України, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України, серії [NUMBER] , виданим 15.02.2001 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області (а.с. 45-47, 54-55). 25.03.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований Зідьківською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис №05 від 25.03.2002 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (повторно), серії [NUMBER] , виданим 04.04.2023 року Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 42). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08.06.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25 березня 2002 року виконавчим комітетом Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області, актовий запис №05, розірвано. (а.с. 5-7, 43-44). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 332666181 від 18.05.2023, позивачем [PERSON] 29 січня 2014 року був укладений Договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Зміївського району Харківської області Л.Лещенко за реєстровим номером 229 (а.с.12 - 13, 56-57) Відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-20230918-0006611655 від 18.09.2023 року, оціночна вартість квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 733035,04 гривень (а.с.49-51). Згідно Довідки про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 20.11.2023 року, ринкова вартість трикімнатної квартири, загальною площею 69.00 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , станом на 20.11.2023 року становить 540000,00 гривень, без ПДВ (а.с. 99-101). Як вбачається з заяви, поданої [PERSON] 29.01.2014 року приватному нотаріусу Зміївського районного нотаріального округу Харківської області, та зареєстрованою в реєстрі № 227, [PERSON] придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за рахунок особистих коштів, одержаних нею в результаті продажу майна, що належало їй на праві особистої приватної власності. Зазначив, що «право власності на цю квартиру він не набуває, правовий режим спільного майна подружжя на цю квартиру розповсюджуватися не буде, і вказане майно буде вважатися особистою приватною власністю його дружини [PERSON] » (а.с.93) На підтвердження витрат особистих коштів позивачем до матеріалів справи надано копію розписки, згідно якої 20.01.2014 року [PERSON] отримала у борг у [PERSON] 120 000,00 гривень, для купівлі житла, які зобов`язалася повернути в строк до грудня 2017 року, (а.с. 94). Крім того, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , транспортний засіб AUDI 100, 1992 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на ім`я власника [PERSON] 28.03.2017 року (а.с. 9). Згідно Звіту про оцінку майна від 22.11.2023 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість колісного транспортного засобу AUDI 100, 1992 року випуску, кузов номер [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , становить 33300,00 грн. Загальний стан автомобіля незадовільний. Автомобіль в неробочому стані, деякі вузли і агрегати відсутні. (а.с. 102-121, 131-135). На підтвердження придбання спірного автомобіля за рахунок власних особистих коштів, отриманих після продажу належного позивачці до шлюбу майна, позивачем надано нотаріально посвідчені Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 14.07.2017 року, укладені між продавцями [PERSON] та [PERSON] та покупцем [PERSON] , розташованих за адресою: [ADDRESS] . Вартість проданого будинку за договором склала 197600,00 грн, вартість земельної ділянки за договором склала 27500,00 грн (а.с. 95-96, 97). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] обставини, викладені в зустрічному позові, не оспорював, доказів на спростування походження коштів на придбання спірного майна до матеріалів справи не подавав. Норми права, що підлягають застосуванню, та мотиви суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Згідно ч.1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень ч.1 статті 1 Сімейного кодексу України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно ст.ст.8-10 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, за змістом ч.1 статті 8 Сімейного кодексу України, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно ч.1, ч.2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно, частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Згідно частин 6, 7 статті 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Велика Палата Верховного Суду, роз`яснюючи положення норм статті 57 Сімейного кодексу України, у своїй постанові від 30.06.2020 року в справі № 638/18231/15-ц зазначила, що « п. 46. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. 47.Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує» Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19. Верховний Суд у своїй постанові від 22.01.2020 року у цивільній справі № 711/2302/18 зазначив, що «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як - час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.» В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , придбавалася позивачкою 29.01.2014 року за рахунок особистих коштів, про що був добре обізнаний відповідач [PERSON] , який добровільно, усвідомлюючи правові наслідки вчиненого правочину, надав на підтвердження цих обставин нотаріально посвідчену заяву. Під час розгляду справи в суді подав письмову заяву, в якій не оспорював джерело походження особистих коштів позивачки на придбання спірної квартири під час перебування сторін у шлюбі, а отже наявні підстави для визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивачки [PERSON] . Відповідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки в судовому засіданні належними й допустимими доказами підтверджено, що спірна квартира придбана позивачкою [PERSON] за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно ч.1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 5733,00 гривні. (а.с.89) На підставі викладеного,

Outcome: approved