Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

До суду надійшов позов ТОВ «Фінпром Маркет» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 22333,00 грн, 2422,40 грн судового збору за подання позовної заяви до суду та 4500,00 грн витрат на правничу допомогу. У обґрунтування позову зазначено, що 05.06.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладений договір про надання коштів у кредит № 8341656 (далі - договір кредиту), умовами якого встановлено, що кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 9000,00 грн строком на 360 днів з 05.06.2025 по 30.05.2026 із фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,95 % в день, що нараховується на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту - 17,25 % від суми наданого кредиту (1552,50 грн). У разі порушення позичальником строків повернення кредиту нараховується неустойка в сумі 450,00 грн за кожен день понадстрокового користування. Договір кредиту підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису/ одноразовий ідентифікатор «313537», надісланого на вказану позичальником електронну адресу [INFO]) у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін. Відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основної суми боргу за Договором кредиту, заборгованості за процентами та інших нарахувань - не виконав ні перед первісним кредитором, ні перед позивачем, що набув право вимоги за договором кредиту № 16/10/25 від 16.10.2025 на підставі договору факторингу. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром маркет» уклали договір факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025 за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № 8341656 від 05.06.2025. Відповідно до реєстру прав вимог № 16/10/25-01 від 16.10.2025 кредитодавець відступив фактору право вимоги заборгованостей до боржників на умовах передбачених договором факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025, у тому числі до відповідача в сумі 22333,00 грн, з яких 9000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 7280,50 грн - заборгованість за відсотками, 1552,50 грн - заборгованість за комісією, 4500 грн - заборгованість за пенею.Позивачем у позовній заяві міститься клопотання про витребування доказів, зазначене клопотання судом задоволене. 19.11.2025, 21.11.2025 судом отримано у порядку, передбаченому ЦПК України, інформацію про зняття відповідача із зареєстрованого місця проживання (перебування). 25.11.2025 відкрите спрощене провадження по справі з викликом сторін, витребувано інформацію від АТ КБ «Приватбанк» за клопотанням сторони позивача. У судове засідання не з`явились сторони, а саме: представник позивача повідомлений належним чином, у письмових заявах від 01.12.2025, 29.12.2025 клопотав про розгляд справи за його відстуності, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив забовольнити позовні вимоги; відповідач повідомлений належним чином на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, згідно якої відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, відповідач викликався до суду шляхом направлення поштового відправлення на останню відому зареєстровану адресу. Про причини неявки відповідач суду не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. Інших заяв, клопотань суду не надано. Відповідно до ст. ст. 280, 281, ч. 5 ст. 259 ЦПК України суд ухвалив провести на підставі наявних доказів заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із особливостями, встановленими главою 11 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достатність, взаємозв`язок у сукупності, з`ясувавши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, судом встановлене таке. 05.06.2025 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладений договір про надання коштів у кредит № 8341656 (далі - договір кредиту), умовами якого встановлено, що кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 9000,00 грн строком на 360 днів з 05.06.2025 по 30.05.2026 із фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,95 %, що нараховуються щоденно на залишок заборгованості за тілом кредиту, комісія за надання кредиту - 17,25 % від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 1552,50 грн. У разі порушення позичальником строків повернення кредиту нараховується неустойка в сумі 450,00 грн за кожен день понадстрокового користування. Договір кредиту підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора (електронного підпису/ одноразовий ідентифікатор «313537», надісланого на вказану позичальником (відповідачем) електронну адресу [INFO]) у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін. Кредитодавець ідентифікував відповідача за посередництвом системи «BankID НБУ», отримавши від «privatbank» за згодою [PERSON] персональні данні останньої, зокрема електронну адресу, на яку в подальшому направлялись одноразовий ідентифікатор та встановив, що остання використала наступні електронні підписи одноразові ідентифікатори (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) для підписання документів, а саме: підпис «313537» 05.06.2025 о 12:51:15, що стверджується довідкою про ідентифікацію. Без проходження попередньої реєстрації в інформаційно - комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції (ресурс кредитодавця), проходження ідентифікації за посередництвом системи «BankID НБУ», отримання одноразового ідентифікатора, входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля, без надання відповідачем особистої інформації (ідентифікаційного коду, паспортних даних, адреси реєстрації, банківської карти для зарахування коштів тощо) та без попереднього погодження оферти договору кредиту та правил надання грошових коштів у кредит, укладення кредитного договору технічно не є можливим, що у свою чергу відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Борг станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачений. Відповідач не заперечував факт отримання ним у борг коштів та факт укладення договору, протилежних доказів суду не надав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти. За змістом правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 626,628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ( ч 1ст 638 ЦК України). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч 2ст. 639 ЦК України). Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі ( абз.2 ч 2ст. 639 ЦК України). З аналізу наведених норм, слідує, що будь-який вид укладеного договору на підставі ЦК України може мати електронну форму та є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205,207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 по справі № 732/670/19, від 23.03.2020 по справі № 404/502/18, від 07.10.2020 по справі № 127/33824/19. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон), п. 6 ч.1ст. 3 якого визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно - цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.ст. 610,611 ЦК України). Судом установлені порушення відповідачем умов договору шляхом неналежного виконання взятих на себе зобов`язань. Досліджені по справі докази дають достатні підстави для висновку, що після підписання договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки щодо надання кредитних коштів і їх повернення зі сплатою відповідних відсотків за користування. Кредитодавець на виконання умов кредитного договору № 8341656 від 05.06.2025 виконав свої зобов`язання, передавши відповідачу у власність грошові кошти в сумі 9000,00 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи АТ «Юнекс Банк», оскільки перерахунок коштів із банківського рахунку кредитодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий. Платіж проведенийа через платіжну систему. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» листом № 16/10/25-16573 від 16.10.2025 повідомило та підтвердило, що на банківський рахунок відповідача на підставі платіжної інструкції № 032282304953 перераховані кошти на виконання умов договору кредиту № 8341656. АТ «Юнекс Банк» (платіжна установа) довідкою № 21-14054 від 15.10.2025 підтвердило перерахування коштів за квитанцією № 032282304953 від 05.06.2025 в сумі 9000,00 грн за номером платіжної картки № [NUMBER] , номер платежу № 032282304953. Враховуючи, що кредит виданий на платіжну картку, а не на банківський рахунок позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою Національного Банку України № 164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів». Пунктом 159 розділу VIII зазначеної Постанови № 164 від 29.07.2022 вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Відповідач зобов`язання у визначений договором строк не виконав, контррозрахунку суми заборгованості та процентів за користування кредитними коштами не надано. Існування заборгованості перед позивачем стверджується доданими до позову документами. Враховуючи викладені умови договору кредиту № 8341656 від 05.06.2025, здійснені відповідачем платежі в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту, що складають 500,00 грн, заборгованість останнього за договором кредиту становить загальну суму 22333,00 грн, що складається із 9000,00 заборгованості за основною сумою боргу; 7280,50 грн - заборгованості за процентами, 1552,50 грн - заборгованості за комісією; 4500,00 грн - заборгованості за пенею. Щодо стягнення комісії за надання кредиту. 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», ст. 11 якого викладена в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Згідно п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту, до яких включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банківської установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту, яка може включати плату за надання інформації про стан кредиту, що споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Протилежна умова договору є нікчемною відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 по справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 по справі № 204/224/21. Виходячи з аналізу п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», викладених у постанові від 13.07.2022 по справі № 496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. У кредитному договорі встановлена комісія за наданням кредиту в сумі 1552,50 грн, що нараховується за ставкою 17,25 % від суми кредиту одноразово (п.п. 2.2.8 кредитного договору), що є разовою, розмір якої є незмінним та підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення неустойки. З 24.02.2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений режим воєнного стану. Законом України № 2120-IX від 15.03.2020 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений п. 18, згідно якого у період дії воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику наданий кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі викладеного, вимога щодо стягнення із відповідача пені в сумі 4500,00 грн задоволенню не підлягає. Щодо набуття позивачем права вимоги до відповідача за договором факторингу. ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» уклали договір факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025 за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором кредиту № 8341656 від 05.06.2025. Відповідно до реєстру прав вимог № 16/10/25-01 від 16.10.2025 кредитодавець відступив фактору право вимоги заборгованостей до боржників на умовах передбачених договором факторингу № 16/10/25 від 16.10.2025, у тому числі до відповідача в сумі 22333,00 грн, з яких 9000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 7280,50 грн - заборгованість за відсотками, 1552,50 грн - заборгованість за комісією, 4500 грн - заборгованість за пенею. Позивачем у позовній заяві міститься клопотання про витребування доказів, зазначене клопотання судом задоволене. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: (1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); (2) правонаступництва; (3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); (4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 514 ЦКУкраїни до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 512 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст.516 ЦК України). Кредитний договір та договір факторингу є оспорюваними правочинами, а оскільки ця презумпція не спростована, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, останні вважаються правомірними. Положеннями ст. 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 по справі № 191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 2-383/2010). Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, що мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог (постанови Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 по справі № 235/499/17). Європейський суд з прав людини вказав, що Суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (параграф 23 рішення Європейського суду з прав людини «Pronina v. Ukraine», n. 63566/00, 18.07.2006). Відомості про звернення відповідача до суду із заявою про розірвання кредитного договору чи визнання його (або його окремих положень) недійсним (ми) судом не встановлені. Доказів протилежного матеріали справи не містять, суду не надано. Стороною відповідача наведені позивачем обставини та факти не спростовані, протилежного суду не доведено. Клопотань, заяв представником відповідача не заявлено. Під час розгляду справи, судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: (1) у разі задоволення позову - на відповідача; (2) у разі відмови в позові - на позивача; (3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 по справі № 815/1479/18, від 15.07.2020 по справі № 640/10548/19, від 21.01.2021 по справі № 280/2635/20. З урахуванням відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 4500,00 грн, що стверджується доданими копіями договору про надання правничої допомоги № 25-08/25/ФП від 25.08.2025; актами приймання - передачі наданих послуг, витягом з акту приймання -передачі наданих послуг. Оскільки позов задоволений частково на 17833,00 грн (79,85 % від 22333,00 грн) з відповідача на користь позивача слід стягнути 1934,29 грн (79,85 % від 2422,40 грн) судового збору, сплаченого за подання позову та 3593,25 грн (79.85 % від 4500,00 грн) витрат на професійну правничу допомогу. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Outcome: partial