Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі по тексту рішення - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за договором позики в загальному розмірі 28440 грн. 00 коп.. Позов обгрунтовується тим, що 06 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (далі по тексту рішення - ТОВ «Маніфою»), як первісним кредитором, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, був укладений договір позики №7212651, за умовами якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти (позику) у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті веб-сайті товариства протягом трьох днів з дати підписання договору, а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Згідно з п.9 договору позики цей договір був укладений в електронній формі шляхом його підписання позичальником електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, а також заміну в порядку укладення договору факторингу №11-01/2024 від 11 січня 2024 року сторони кредитора у договорі позики з ТОВ «Маніфою» на ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», позивач прохав стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за основною сумою боргу 8000 грн. 00 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 11000 грн. 00 коп. та заборгованість за процентами за прострочену позику - 9440,00 грн.. З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі понесені судові витрати, в тому числі і сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 3028,00 грн.. З урахуванням пропуску представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. строку для подання відзиву на позовну заяву за відсутності поважних причин пропуску цього строку, розгляд цивільної справи відповідно до положень ст.178 ЦПК України здійснений за наявними матеріалами. ІІ. Заяви та клопотання. Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» згідно письмових клопотань, викладених в прохальній частині позовної заяви, прохав розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с.4 зворот). Згідно письмового клопотання, доданого до позовної заяви, представник позивача прохав суд витребувати від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про: наявність у відповідача картки (рахунку) банку, відкритого станом з 06 квітня 2024 року; належність відповідачу [PERSON] картки (рахунку) банку № [NUMBER] ; надходження на вказаний картковий рахунок грошових коштів в сумі 8000,00 грн.; виписку про картці (рахунку) банку № [NUMBER] в період з 06 квітня по 06 травня 2024 року (а.с.41-42). Представник відповідача - адвокат Глушко З.В. у прохальній частині поданого до суду 02 січня 2026 року відзиву на позовну заяву, прохала суд стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь відповідача [PERSON] судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. та розгляд справи за відсутності її, як адвоката, та відповідача [PERSON] (а.с.65-67). Інших заяв та клопотань від відповідача по справі [PERSON] та її представника, поданих в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про відкладення судового розгляду, витребування доказів, на дату проведення судового засідання не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.49-50). Ухвалою суду від 14 січня 2026 року клопотання представника позивача про витребування письмових доказів задоволено частково та витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» виписку про рух коштів по рахунку № [NUMBER] , який був відкритий для обслуговування банківської картки відповідача [PERSON] за період з 06 квітня по 06 травня 2024 року включно. В задоволенні клопотання в іншій частині - відмовлено (а.с.81). Ухвалою суду від 27 лютого 2026 року відмовлено у прийнятті до розгляду поданого представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. відзиву на позовну заяву та постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 06 квітня 2024 року між ТОВ «Маніфою», як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений договір позики №7212651 (далі - Договір, договір позики), який згідно положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений у формі електронного документа шляхом обміну електронним повідомленнями, з використанням інформаційно-комунікаційної системи позикодавця, із застосуванням електронного підпису позикодавця та електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором b02130, направленим на контактний номер телефону, зареєстрований позичальником в особистому кабінеті для підписання договору (пункти 9.1, 9.2, розділ 11 «Реквізити та підписи сторін» Договору) (а.с.5-10). Згідно з пунктами 2.1, 2.3.3, 2.3.4, 2.5 укладеного Договору позикодавець передає відповідачу [PERSON] у власність грошові кошти (позику) в сумі 8000,00 грн. на погоджений умовами договору строк позики - до 20 червня 2024 року (75 днів) шляхом їх безготівкового перерахування на рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) [NUMBER] , а позичальник приймає на себе обов`язок повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі відповідно до умов цього Договору. За змістом пунктів 2.3.5, 2.3.6, 2.4.1, 2.4.3, 3.1.2 та Договору: 1) дата надання позики - 06 квітня 2024 року; дата повернення 20 червня 2024 року; 2) акційна процентна ставка 2.50000% на день - застосовується протягом першого розрахункового періоду у разі наявності акційних пропозицій; базова процентна ставка 2.50000 % на день - застосовується протягом першого розрахункового періоду відповідно до п.3.1.2 цього Договору, а також у разі продовження строку позики згідно з умовами додаткової угоди; основна процентна ставка 2.50000% на день - застосовується протягом усього строку позики, окрім першого розрахункового періоду; 3) у разі відсутності акційних пропозицій проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою відповідно до графіка нарахування процентів. Крім того, сторонами Договору також було погоджено, що після спливу першого розрахункового періоду, у межах всього подальшого строку позики проценти за користування позикою нараховуються на залишок суми позики за основною процентною ставкою в розмірі, визначеному в п.2.4.3 цього Договору, за кожен день користування позикою в межах строку позики (пункт 3.2). Строк позики може бути продовжено лише шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди у формі та спосіб, у який укладено цей договір позики (пункт 4.2 Договору). 06 квітня 2024 року ТОВ «Маніфою» на виконання умов договору позики було здійснено переказ грошових коштів в сумі 8000 грн. 00 коп. на картковий рахунок відповідача [PERSON] за № [NUMBER] , що відповідає сумі кредиту та номеру її карткового рахунку, зазначених в пунктах 2.3.3 та 2.5 Договору, а також підтверджується випискою по рахунку відповідача, наданою АТ КБ «ПриватБанк (а.с.18, 98-99). 11 січня 2024 року між ТОВ «Маніфою» (клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено договір факторингу №11-01/2024, за яким клієнт відступив факторові право грошової вимоги, строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, зазначених в Реєстрі боржників, що формується згідно Додатку №1 та є невідємною частиною Договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно Додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги (пункти 1.1 та 1.2) (а.с.20-23). Додатковою угодою №8 від 18 вересня 2024 року до договору факторингу визначено ціну продажу, яку фактор сплачує клієнтові згідно з Реєстром боржників №7 від 18 вересня 2024 року, а саме: 719030,62 грн. (а.с.24). Судом встановлено, що Акт прийому-передачі Реєстру боржників №7 був підписаний сторонами договору факторингу 18 вересня 2024 року і цієї ж дати було здійснено плату за відступлення права вимоги згідно з додатковою угодою №8 від 18 вересня 2024 року (а.с.25, 27). Як вбачається із витягу з Реєстру боржників №7 від 18 вересня 2024 року до договору факторингу №11-01/2024, ТОВ «Маніфою» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржника [PERSON] за договором №7212651 на загальну суму заборгованості 28440,00 грн., з яких сума заборгованості за основною сумою боргу складає 8000,00 грн., заборгованість за процентами - 11000,00 грн. та заборгованість за процентами на прострочену позику - 9440,00 грн. (а.с.26). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики №7212651 від 06 квітня 2024 року загальна сума заборгованості відповідача станом на 18 вересня 2024 року складає: заборгованість за основною сумою боргу - 8000,00 грн., проценти за користування позикою - 11000,00 грн. та нараховані проценти на прострочену позику - 9440,00 грн. (а.с.19). Під час судового розгляду справи відповідачем [PERSON] , з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення нею 06 квітня 2024 року договору позики та отримання за ним грошових коштів у зазначеному вище розмірі. Доказів здійснення погашення заборгованості за наданою позикою в повному обсязі або частково відповідачем [PERSON] під час судового розгляду також надано не було. Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні. V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків та оформлена в електронній формі. За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договір позики №7212651 від 06 квітня 2024 року був підписаний відповідачем по справі після її ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця ТОВ «Маніфою» за допомогою надісланого їй одноразового ідентифікатора b02130, що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт позикодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання нею одноразового ідентифікатора у виді електронного повідомлення, укладення договору позики було б технічно неможливим. Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» щодо здійснення саме відповідачем електронного підпису договору позики №7212651 за допомогою одноразового ідентифікатора b02130 суду надано не було. Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Цивільне судочинство України ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності сторін та диспозитивності (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч.3 ст.2, ст.ст.12, 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.77, 80 ЦПК України. Відповідно до п.п.2, 4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Отже, у цивільному судочинстві обовязок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позиції сторін, а також тих обставин, які визначаються нормою права, що регулює спірні правовідносини. Результат змагальності сторін має за мету усунення невизначеності щодо фактів, прав та обовязків учасників у спірних правовідносинах. Крім того, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14). За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Обовязковість договору як одного з фундаментів, на якому базується цивільне право, закріплена у ст.629 ЦК України. З укладенням договору та виникненням зобовязання його сторони набувають обовязки (а не лише субєктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обовязок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. З огляду на викладене судом враховується, що доказів оскарження в судовому порядку договору позики з підстав неотримання грошових коштів, а також доказів на підтвердження не отримання позики в сумі 8000,00 грн., відповідачем суду надано не було. Судом також враховується, що у даній справі дії позивача, як фінансової установи, щодо виконання договору не оскаржені, клопотання про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось. Натомість під час дослідження доказів, наданих позивачем, судом встановлено, що при оформленні договору позики №7212651 від 06 квітня 2024 року відповідач [PERSON] , як позичальник, зазначила свої персональні дані, зокрема, і номер особистого електронного платіжного засобу: [NUMBER] . Перерахування відповідачу [PERSON] кредитних коштів в загальному розмірі 8000,00 грн. на підставі договору позики підтверджується наявними в справі довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 22 січня 2025 року та випискою по картковому рахунку відповідача [PERSON] , наданою АТ КБ «ПриватБанк». Отже, первісний кредитодавець ТОВ «Маніфою» за умовами укладеного між сторонами договору позики надав позичальнику [PERSON] позику у загальному розмірі 8000,00 грн., а остання отримала вказані грошові кошти. Доказів протилежного, зокрема того, що зазначена сума позики на картковий рахунок відповідача не надходила чи грошові кошти за договором позики були перераховані на картку (електронний платіжний засіб), яка їй не належить, відповідачем [PERSON] суду надано не було і в матеріалах цивільної справи такі докази також відсутні. Отже, наданими позивачем та дослідженими судом доказами підтверджено факт укладення відповідачем [PERSON] договору позики №7212651 від 06 квітня 2024 року, а також виконання ТОВ «Маніфою», як первісним кредитодавцем, своїх зобовязань перед позичальником шляхом переказу грошових коштів відповідачу на загальну суму 8000,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення договорів) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. За змістом ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за договором позики №7212651 від 06 квітня 2024 року, вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту складає 8000,00 грн., заборгованість за процентами за користування позикою - 11000,00 грн. та заборгованість за процентами, нарахованими на прострочену позику - 9440,00 грн.. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині складової боргу за нарахованими процентами за користування кредитом, суд приходить до наступного висновку. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року (далі по тексту - Закон №3498-IX), ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною пятою такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Згідно з пунктом 17 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%. Договір про споживчий кредит №1537528 був укладений відповідачем 08 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом №3498-ІХ, а тому зазначені вище положення ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру процентної ставки підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. Враховуючи викладене, денна процента ставка за користування кредитом за період з 06 квітня по 22 квітня 2024 року повинна становити 2,5%, за період з 23 квітня по 20 червня 2024 року (дата повернення позики) - 1,5%. Судом встановлено, що первісним кредитором ТОВ «Маніфою» при нарахуванні процентів за користування кредитом в період з 06 квітня по 30 квітня 2024 року включно (пільговий період) застосовувалась процентна ставка 2,5% в день , а з 01 травня по 20 червня 2024 року (розрахунковий період) застосовувалась процентна ставка 1,5%, внаслідок чого розмір нарахованих процентів за користування позикою становив: за пільговий період - 5000,00 грн. (200,00 грн. х 25 днів, де 200,00 грн. - це 2,5% від 8000,00 грн.) та за розрахунковий період 6000,00 грн. (120,00 грн. х 50 днів, де 120,00 грн. це 1,5% від 8000,00 грн.). Разом з тим, з урахуванням наведених вище законодавчих обмежень розміру процентної ставки, розмір процентів за користування позикою, який підлягає стягненню з відповідача по справі [PERSON] , становить 10360,00 грн. та підтверджується наступним розрахунком, проведеним судом: 1) за період з 06 квітня по 22 квітня 2024 року - 3400,00 грн. (200,00 грн. х 17 днів, де 200,00 грн. це 2,5% в день від 8000,00 грн.); 2) за період з 23 квітня по 20 червня 2024 року - 6960,00 грн. (120,00 грн. х 58 днів, де 120,00 грн. це 1,5% від 8000,00 грн.); 3) загальний розмір заборгованості за процентами за користування позикою становить: 10360,00 грн. (3400,00 грн. + 6960,00 грн.). Щодо правомірності включення до суми заборгованості відповідача розміру процентів, нарахованих на прострочену позику, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2.3.4 Договору строк позики (загальний строк) становить 75 днів - до 20 червня 2024 року та складається з розрахункових періодів, визначених розрахунком. Датою повернення позики є 20 червня 2024 року (пункт 2.3.6 Договору). Згідно з визначеннями, наведеними в розділі 1 Договору, неправомірне користування позикою - користування позикою поза межами строку позики, визначеного Договором чи Додатковою угодою щодо продовження строку позики в разі її укладення; проценти на прострочену позику - проценти від суми позики, що нараховуються за неправомірне користування позичальником позикою/її частиною (у разі прострочення здійснення обовязкового платежу). Крім того, за змістом пункту 3.2 Договору після спливу першого розрахункового періоду, у межах всього подальшого строку позики проценти за користування позикою нараховуються на залишок суми позики за основною процентною ставкою в розмірі, визначеному в п.2.4.3 цього Договору, за кожен день користування позикою в межах строку позики. Системний аналіз зазначених вище умов Договору свідчить про те, що строк позики, протягом якого позикодавцем здійснюється нарахування процентів за користування позичальником наданими в позику грошовими коштами, становить саме 75 днів, тобто до 20 червня 2024 року і лише після закінчення цього строку подальше користування позикою є неправомірним та обумовлює застосування наслідків у виді нарахування процентів на прострочену позику. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором позики, нарахування процентів на прострочену позику в розмірі 3,00% від суми позики (240,00 грн.) за неправомірне користування позикою (її частиною) почало здійснюватись ТОВ «Маніфою» з 05 травня 2024 року, тобто в межах загального строку позики, визначеного до 20 червня 2024 року. Одночасно з цим, первісним кредитором ТОВ «Маніфою» здійснювалось нарахування і процентів за користування позикою в межах цього ж строку - до 20 червня 2024 року. З огляду на викладене, враховуючи, що строк позики за укладеним з відповідачем договором позики №7212651 від 06 квітня 2024 року становив 75 днів і закінчувався 20 червня 2024 року, і будь-які інші умови щодо визнання позики простроченою по закінченню першого розрахункового періоду (25 днів) договором не передбачені, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для нарахування в межах загального строку позики процентів на прострочену позику за неправомірне користування позикою, як таке, що не грунтується на умовах договору, а тому заборгованість за процентами, нарахованими на прострочену позику в сумі 9440,00 грн., підлягає виключенню із загальної суми заборгованості за Договором. Отже, загальна сума заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» становить 18360,00 грн. (8000,00 грн. (тіло позики) + 10360,00 грн. (проценти за користування позикою). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обовязки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Судом встановлено, що матеріали цивільної справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності договору позики, укладеного між нею первісним кредитором ТОВ «Маніфою», а також договору факторингу №11-01/2024 від 11 січня 2024 року, укладеного між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Зазначені договори з огляду на відсутність доказів протилежного не визнавались судом недійсними. Крім того, враховуючи, що за змістом договору факторингу №11-01/2024 від 11 січня 2024 року, передбачено обов`язок ТОВ «Маніфою», як клієнта, відступити ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як фактору, право грошової вимоги до боржників, крім іншого, яке може виникнути в майбутньому, а також те, що перелік боржників, визначається у відповідному Реєстрі боржників (пункти 1.1, 1.2, 3.1 договору факторингу), що є невід`ємною частиною договору, та відсутність зазначення у договорі факторингу строку його дії, укладення договору позики 06 квітня 2024 року, тобто пізніше в часі від дати договору факторингу 11 січня 2024 року, не впливає на правомірність набуття позивачем права грошової вимоги до відповідача [PERSON] .. Отже, набуття позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги заборгованості за договором позики №7212651 від 06 квітня 2024 року у передбаченому законом порядку та у визначеному згідно умов цього договору розмірі під час судового розгляду відповідачем спростована не була. На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем по справі своїх зобовязань за договором позики №7212651 від 06 квітня 2024 року щодо повернення суми кредиту та інших, передбачених ним платежів (зокрема, процентів за користування кредитом) у розмірах та строки, передбачені цим договором, та приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за: основною сумою позики в розмірі 8000 грн. 00 коп. та за процентами за користування позикою в сумі 10360 грн. 00 коп., а всього в загальному розмірі 18360 грн. 00 коп.. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом майнового характеру, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп. (а.с.1). З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача по справі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» становить 1954 грн. 78 коп. (3028 грн. 00 коп. (100%) - 1073 грн. 22 коп. (35,443038%), при цьому 35,443038% = 10080 грн. 00 коп. (сума процентів, у стягненні яких судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Вказані представником позивача в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, крім судового збору, - витрати, пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів в сумі 1514,00 грн. (0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на ненадання позивачем належних письмових доказів на підтвердження понесення ним даних витрат у зазначеному розмірі. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача у поданій до суду позовній заяві не зазначено про наявність у ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» витрат на професійну правничу допомогу. Натомість представником відповідача [PERSON] - адвокатом Глушко З.В. заявлено про стягнення з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., на підтвердження яких до суду подано копії: 1) договору №20/12-3 про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року, укладеного між [PERSON] , як клієнтом, та адвокатом Глушко З.В. з визначенням розміру гонорару сумою всіх актів виконаних робіт за даним договором (а.с.68); 2) розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу справі №403/680/25 за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме: консультації, ознайомлення з матеріалами справи та правовий аналіз додатків до позовної заяви, кредитного договору, договору факторингу з додатками, інших додатків до позову, перевірка/правовий аналіз розрахунку заборгованості, роз`яснення клієнту норм законодавства у спорі, узгодження правової позиції, складання та подача до суду відзиву (заяв/клопотань) - 8000,00 грн. (а.с.68 зворот); 3) акту №403/680/25 виконаних робіт від 02 січня 2026 року відповідно до договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року (а.с.69); 4) квитанції №200102-1 від 02 січня 2026 року про прийняття адвокатом Глушко З.В. від [PERSON] гонорару у сумі 8000,00 грн. (а.с.73). В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно клопотання, викладеного в прохальній частині позовної заяви прохав провести розгляд справи за відсутності позивача (а.с.4 зворот). В судове засідання по розгляду справи відповідач [PERSON] та її представник не з`явились, розгляд справи прохали проводити за їх відсутності (а.с.67). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, повязаних із наданням правничої допомоги у даній справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання цих вимог суд відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом правового висновку, викладеного в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У постанові від 28 вересня 2022 року у справі №534/14/20 Верховний Суд зазначив про те, що аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що адвокат - це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 24-26), від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обгрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed