Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором від 14 листопада 2024 року у розмірі 11 071,02 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 листопада 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] укладено електронний кредитний договір № 160610. 16 квітня 2025 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №16042025, відповідно до умов якого позивач набув права вимоги до відповідача за кредитним договором №160610. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит, відсотки за його користування та комісію не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 11 071,02 грн. Просить стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. Представник відповідача подав відзив, згідно з яким позовні вимоги не визнає. Посилається на те, що позивачем не підтверджено надання відповідачу первісним кредитором кредитних коштів. Зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитними договорами та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Надана позивачем довідкаТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» № 3881/30-10 від 30 жовтня 2025 року не є документом первинного бухгалтерського обліку, який би підтверджував факт переказу коштів на рахунок відповідача. Крім того, більша частина тексту довідки відсутня, а інформація стосовно відповідача жодним чином не засвідчена. Підпис представника первісного кредитодавця міститься на окремому аркуші, а підпис представника ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» як виконавця переказу грошових коштів відсутній. Крім того, посилається на те, що надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не підтверджені належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Також вважає, що з наданих позивачем документів неможливо визначити та встановити, за які саме послуги, надані кредитодавцем, стягується комісія, а нарахована кредитором комісія з обслуговування кредиту в розмірі 501,00 грн є такою, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування». З посиланням на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначає, що позичальник звільняється від сплати штрафних санкцій. Також вважає завищеним та неспівмірним з витраченим часом та обсягом виконаних робіт розмір витрат на правничу допомогу, заявлений позивачем. Просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Представник позивача надав відповідь на відзив.Зазначає, що згідно зі ст. 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом.Довідка, підписана первісним кредитором за допомогою сервісу «Вчасно», містить всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер; назву, код платника та номер його рахунку; код банку платника; назву, код одержувача та номер його рахунку; код банку одержувача; суми цифрами; призначення платежу.Крім того, для повного та всебічного розгляду справи разом з пред`явленням позову позивачем заявлено клопотання про витребування первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Тому вважає, щопозивачем доведено факт виконання первісним кредитором зобов`язання з перерахування на рахунок відповідача кредитних коштів. Відповідно п. 1.2. кредитного договору позичальник засвідчує, що до укладення договору отримав та ознайомився, зокрема з індивідуальною частиною, графіком платежів за кредитним договором, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною договору, Правилами надання коштів та банківських металів у кредит, а також іншою інформацією, необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення договору та отримання кредиту, у т.ч. передбаченою ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», інформацією та документами, розміщеними на сайті https://finx.com.ua/. У випадку, якщо будь-яка інформація не була отримана позичальником або є йому незрозумілою, позичальник повинен відмовитись від підписання акцепту/індивідуальної частини договору. Таким чином, позичальник повністю усвідомлював та взяв на себе всі зобов`язання, передбачені кредитним договором. Крім того, зазначає, що підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України до спірних нарахувань відсутні, оскільки заявлені до стягнення проценти є платою за користування кредитом, а не мірою цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір витрат на правничу допомогу, заявлений позивачем, вважає обґрунтованим. Також вважає неспівмірним зі складністю справи заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу. У судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 16 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Витребувано докази. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 14 листопада 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] укладено електронний договір про споживчий кредит №160610, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом. Договір укладено шляхом підписання позичальником індивідуальної частини договору. Договір складається з індивідуальної частини договору про споживчий кредит, графіку(ів) платежів, які містять персональні умови кредитування позичальника, та загальної для всіх клієнтів кредитодавця публічної частини договору про споживчий кредит, що розміщена на веб-сайті кредитодавця (п. 1.1 договору). Згідно з п. 2.2.1 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 6 667,00 грн і надається не пізніше наступного дня після укладення договору в такому порядку: у розмірі 5 000,25 грн на № рахунку/картки позичальника № [NUMBER] , у національній валюті; у розмірі 1 666,75 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією за надання кредиту. Відповідно до п. 2.3, 2.4, 2.5 договору фіксована процентна ставка 390% річних; знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту 1,00 грн, стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту 100,00 грн; комісія за надання кредиту 1 666,75 грн (нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення договору за ставкою 25,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1. індивідуальної частини договору). Загальний строк кредитування 84 дні. Підписавши договір, відповідач погодився з його умовами. Можливість встановлення в договорі умов про сплату комісії за надання та/або за управління та обслуговування кредиту передбачена п. 3.3, 5.7 Правил надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та п. 3.1.4, 3.1.5 публічної частини договору. Кредитор умови договору виконав, надавши відповідачу грошові кошти. Згідно з інформацією АТ «УКРСИББАНК», наданою на ухвалу суду про витребування доказів, платіжна картка 5354321052514925 емітована на ім`я [PERSON] . Підтверджено зарахування коштів у сумі 5 000,25 грн 14 листопада 2024 року на рахунок відповідача та його фінансовий номер (+380966333266). Умовами договору передбачено зарахування грошових коштів на платіжну картку позичальника саме у такому розмірі, інша сума спрямована на сплату комісії за надання кредиту. Таким чином, кредитодавцем виконано умови договору з надання кредитних коштів. Відповідач умови договору з повернення кредиту та сплати процентів і комісії не виконав. 16 квітня 2025 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та «ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №16042025,відповідно до умов якого ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» відступлене право грошової вимоги до боржників. Згідно з реєстром прав вимоги №1 до договору факторингу №16042025 позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №160610 на загальну суму 11 171,02 грн(номер запису в реєстрі 50). Відповідно до розрахунку ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» заборгованість відповідача станом на 12 лютого 2025 року становить 11 171,02 грн: 6 667,00 грн тіло кредиту; 3 903,02 грн проценти; 501,00 грн комісія; 100,00 пеня. Позивач просить стягнути заборгованість у сумі 11 071,02 грн, без урахування пені. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за договором кредиту. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що сторонами кредитного договору визначені істотні умови, в тому числі: сума та строк кредитування, розмір відсотків та комісій, порядок їх нарахування, реальна річна процентна ставка у відповідності до розміру застосованих відсотків. Підписавши кредитний договір, відповідач підтвердив, що ознайомився та погодився з його умовами. Також встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено у формі електронного документу та підписано відповідачем електронним підписом. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 зазначеного закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електронну комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. На підставі договору факторингу від 16 квітня 2025 року позивач набув права вимоги до відповідача за договором №160610 від 14 листопада 2024 року. Судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем кредитного договору з первісним кредитором, порушення ним взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги до відповідача за цим договором. Разом з тим судом надано оцінку доводам представника відповідача та його представника про те, що у матеріалах справи відсутні бухгалтерські документи, що підтверджують видачу відповідачу грошових коштів та наявність заборгованості. Суд вважає, що такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання відповідача та його представника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним. Судом встановлено, що кредитний договір укладено в порядку Закону України «Про електронну комерцію», тому посилання на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі кредитний договір укладався не в порядку Закону України «Про електронну комерцію», тобто встановлені відмінні від справи, яка розглядається, фактичні обставини. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20. Таким чином, відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання умов договору кредитодавцем та неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором. Позивачем на підтвердження факту перерахування первісним кредитором грошових коштів на рахунок відповідача надано витяг з довідки № 3881/30-10. Зазначена довідка дає можливість ідентифікувати повне ім`я отримувача коштів, номер кредитного договору, розмір наданого кредиту, реквізити платіжної картки, дату зарахування коштів. При цьому суд зазначає, що витяг не є повним копіюванням документа, а лише виділяє та відтворює певну частину, яка містить потрібну інформацію. Тому твердження представника відповідача про те, що витяг з довідки не містить повної інформації, є необґрунтованими. Витребувана судом за клопотанням позивача інформація підтверджує належність банківської картки, на яку зараховувалися грошові кошти, відповідачу та факт зарахування коштів. Суд вважає, що довідка № 3881/30-10 у сукупності з наданою банком відповідача інформацією підтверджують факт надання кредитних коштів. Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні грошові кошти не були зараховані на його картковий рахунок. На спростування тверджень позивача не надано виписку з клієнтського рахунку, яка може містити відомості про рух коштів на його рахунку. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку і він мав можливість представити суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору. Отже, доводи про недоведеність факту переказу відповідачу грошових коштів, які викладені у відзиві, не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються письмовими доказами у справі. Доказів зворотного відповідачем не надано. Для спростування наявності заборгованості за кредитним договором відповідачем також не надано виписку з особового рахунку. Встановлено, що боржник не виконав зобов`язання за договором, вчасно отримані в кредит кошти не повернув, відсотки за користування такими коштами та комісію не сплатив, заборгованість не погашена. При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості первісного кредитору, який містить відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Відповідачем та його представником наявність заборгованості не спростовано, виписки з особового рахунку та свого контрозрахунку не надано, тому суд відхиляє аргументи щодо неналежності розрахунків. Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права видно, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Встановлено, що заборгованість за процентами нарахована відповідачу в межах граничного строку кредитування, визначеного договором. З огляду на викладене вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами підлягають задоволенню. При цьому суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення неустойки або в порядку ст. 625 ЦК України. При вирішенні питання про доцільність задоволення вимоги про стягнення комісії суд враховує правові висновки Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) викладені такі правові висновки. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі № 1023-XII текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», яким безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 цих Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З аналізу складових укладеного відповідачем договору, зокрема розділу ІV публічної частини, видно, що кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику певні послуги, пов`язані з управлянням та обслуговуванням кредиту, до складу яких не входять послуги, які він повинен надавати безкоштовно. При цьому послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати безкоштовно, прямо передбачені пунктом 4.7 публічної частини договору. Отже, умови договору про нарахування та сплату комісії за управління та обслуговування кредиту не суперечать положенням законодавства, оскільки оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом умовами договору, з якими відповідач погодився, чітко розмежовані. Відповідачем та його представником не доведено, що договір містить умови про оплатність тих послуг, які повинні надаватися безкоштовно. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення відповідачем кредитного договору та порушення ним взятих на себе зобов`язань, набуття позивачем права вимоги за цим кредитним договором. Отже, зважаючи на те, що відповідач свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів і комісії не виконав, допустив заборгованість, наявні підстави для її стягнення у примусовому порядку. Розрахунок заборгованості первісного кредитора підтверджує наявність та розмір заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією, відповідачем наявність такої заборгованості не спростовано, виписки з особового рахунку та свого контрозрахунку не надано. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір. Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача заявлено неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу з витраченим часом та обсягом виконаних робіт. Надаючи оцінку переліченим послугам правничої допомоги, враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вартість послуг адвоката в загальній сумі 7 000,00 грн є завищеною стосовно іншої сторони спору та неспівмірною з ціною позову, а тому відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 3 500,00 грн відповідатиме принципу розумності та реальності витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved