Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачка просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] . В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що вона є дружиною спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: будинковолодіння по [ADDRESS] . Відповідачем у справі є її син [PERSON] . В установленому законом порядку, способом та в строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документа власності на спадкове майно, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду. При таких обставинах, вона не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушена звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів. В судове засідання позивачка не прибула, направила суду заяву, в якій позов підтримала повністю, просить справу розглянути у її відсутності. Відповідач у судове засідання також не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному об`ємі. За таких обставин суд вважає за необхідне справу розглянути у відсутності сторін, у порядку, передбаченому ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Згідно копії будинкової книги та копії технічної документації підтверджено, що спадкодавець був власником будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.22-24). Позивачка є дружиною спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом. Вона прийняла спадщину після смерті чоловіка. Постановою нотаріуса від 28.10.2025 № 695/02-14 (а.с.8) підтверджено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] відмовлено, у зв`язку з відсутністю документа власності на спадкодавця. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже судом встановлено, що [PERSON] на день смерті був власником будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] . Позивачка прийняла спадщину після смерті чоловіка, а тому за нею слід визнати право власності на вказане будинковолодіння в порядку спадкування за законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 392 ЦК України,

Outcome: approved