Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

04 листопада 2026 року представник позивача [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У позовній заяві представник позивача зазначив, що 29 січня 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №93. Від шлюбу сторони мають дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Всі спроби налагодити сімейні стосунки виявились невдалими. Близько року сторони не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та фактично не проживають однією сім`єю. Таким чином, шлюб між сторонами має формальний характер. Подальше його збереження є неможливим та суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим вона наполягає на його розірванні шлюбу. Спір щодо визначення місця проживання дитини між сторонами відсутній. Дитина проживає з позивачем, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання матері та дитини. Особистих доходів позивача недостатньо для забезпечення матеріальних потреб неповнолітньої дитини. Відповідач є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні не має. В добровільному порядку відповідач матеріальної допомоги дитині не надає. На підставі вищевикладеного, позивач просить розірвати шлюб між сторонами та стягнути з відповідача, на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2025 року, цивільну справу №686/31891/25 передано судді Хараджі Н.В. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився. Про дату, час і місце судових засідань повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу його реєстрації. Поштове повідомлення повернулось з відміткою: "адресат відсутній за вказаною адресою", що згідно зі ст. 272 ЦПК України та усталеною практикою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17, Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 753/114/22) вважається належним повідомленням. Відзиву на позовну заяву не подано, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.01.2022 року, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29 січня 2022 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №93. До укладення шлюбу у сторін народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 09 вересня 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління, актовий запис № 1753. За результатами розгляду справи суд встановив, що родинні стосунки між сторонами фактично припинені у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та розбіжністю поглядів щодо сімейних відносин і виконання сімейних обов`язків, зокрема щодо ведення спільного господарства. На даний час спільне проживання та ведення господарства між сторонами остаточно припинено. Відповідач, [PERSON] , не бере участі в утриманні та вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги. Усі витрати на утримання дитини несе позивач. Відповідно до ст. 51 Конституції України і ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СКУкраїни) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. У частині 3 ст.56 СК України закріплено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження або припинення згідно з частиною 4 цієї ж статті є неприпустимим як порушення права дружини і чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 1ст. 110 СК Українипозов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають суттєве значення. Враховуючи викладене суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу між сторонами є неможливим і суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішенні будь - яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачають, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (стаття 182 СК України). Частиною 5 статті 183 ЦПК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, у ч. 5 ст. 183 СК України законодавець закріпив загальний підхід до визначення частка заробітку (доходу) платника аліментів, а саме 1/4 частка заробітку (доходу) платника аліментів на утримання однієї дитини. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що для стягнення аліментів у розмірі, меншому, ніж це передбачено ч. 5 ст. 183 СК України, повинні існувати поважні та непереборні обставини, які позбавляють платника аліментів об`єктивної можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, та які відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховуються при визначенні розміру аліментів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дитину з урахуванням її потреб. Також відповідачем не надано доказів перебування у нього на утриманні інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону, не надано доказів щодо стану здоров`я, який позбавляє його сплачувати аліменти на утримання дитини в зазначеному розмірі, при цьому суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, відтак має об`єктивну можливість та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від доходу. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, ту обставину, що обидва батьки повинні утримувати своїх дітей, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 листопада 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 986,40 грн.

Outcome: approved