Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У квітні 2025 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що із інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Чернівецькою міською радою встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 26.02.2022 року є власниками нерухомого майна (нежитлового приміщення) за адресою [ADDRESS] та згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідачі припинили підприємницьку діяльність. Зазначала, що зазначене належне відповідачам нерухоме майно розмішене на земельній ділянці за кадастровим номером 7310136600:04:003:0036 та Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради у листопаді 2024 року та січні 2025 року було роз`яснено відповідачам про неможливість зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки та вказано на необхідність оформлення прав та в зазначену ділянку. Натомість відповідачі продовжують користуватись землею на території міста Чернівці без правовстановлюючих документів та працівниками Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради проведено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування без належних на те правових підстав у період з 26.07.2022 року по 31.12.2024 року в сумі 43892,44 грн. Також, у додаткових поясненнях представник позивача звертала увагу на те, що відповідачі в повному об`ємі сплатили кошти за фактичне користування зазначеною земельною ділянкою за період 21.10.2018 року по 25.07.2022 року. Оскільки відповідачі добровільно вказану суму коштів не сплатити, позивач звернувся до суду з позовом та, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з них безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати по 21946,42 грн. з кожного, а також судові витрати. На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому зазначав, що земельна ділянка не використовується відповідачами в комерційних цілях та для підприємницької діяльності, оскільки на вказаній земельній ділянці знаходиться належне відповідачам житлове приміщення. Оскільки жодного договору між відповідачами та позивачем не існує, а майно (житлова квартира), яке знаходиться на земельній ділянці розташованої на території громадських установ м. Чернівці площею 0,0058 га з кадастровим номером 7310136600:04:003:0036, належить відповідачам на праві власності та не використовується ними в комерційних цілях, вважають твердження позивача про незаконне зберігання у себе майна, зокрема коштів від оренди землі, необґрунтованими та недоведеними. В рамках судового розгляду даного спору судом витребовувались докази, а саме з Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради інформацію про те, які саме об`єкти нерухомості знаходяться на земельній ділянці кадастровий номер 7310136600:04:003:0036 за адресою [ADDRESS] , які з цих об`єктів належать відповідачам [PERSON] , [PERSON] , який статус такої нерухомості (житлові чи нежитлові приміщення), а також план-схему з кадастрової карти земельної ділянки кадастровий номер 7310136600:04:003:0036 за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та письмових додаткових поясненнях у справі. Зазначала, що на належній позивачу земельній ділянці знаходить будівля, яка належить відповідачам, останні не оформили будь-яких прав на користування земельною ділянкою, а тому мають сплатити безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій розміщений належний їм об`єкт нерухомості, який згідно наявної у розпорядженні позивача документації, є нежитловим приміщенням. Відповідачі, кожен окремо, в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що з метою покращення житлових умов, вони здійснили перепланування, переобладнали нежитлове приміщення в житлове, приєднали його до квартири та на підставі судового рішення за ними було визнано право власності на реконструйовану квартиру. Таким чином, вважають, що у позивача відсутні підстави стягувати з них орендну плату, адже плата за користування земельною ділянкою та якій розташовані житлові приміщення не передбачена. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що у власності відповідачів є лише квартира [ADDRESS] , загальною площею 109,5 кв.м., яка належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі судового рішення. Будь-яких нежитлових приміщень за вказаною адресою, які б належали відповідачам немає, останні не займаються підприємницькою та комерційною діяльністю і не потребують нежитлових приміщень. Таким чином, вважає, що у відповідачів не виник обов`язок платити позивачу кошти в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою, адже вони володіють житловим приміщенням, яке не використовується ними з метою отримання прибутку. Суд, заслухавши пояснення відповідачів та представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідноз ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, Чернівецька міська рада посилалася на те, що відповідачі, набувши у власність нежитлові приміщення у період з 26.07.2022 року по 31.12.2024 року, договір оренди земельної ділянки, на якій вони розташовані, не укладали, за користування земельною ділянкою грошові кошти не сплачували, хоча користувалися нею для обслуговування вказаних об`єктів нерухомого майна. Тобто предметом позову в цій справі є стягнення з власників об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. За наслідками розгляду справи встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7310136600:04:003:0036 площа 0,0058 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, за адресою [ADDRESS] належить Чернівецькій міській раді. За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Відповідно до частини першої-другої статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Обов`язки землекористувачів визначені змістом статті 96 ЗК України та згідно з пунктом в) ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.03.2025 року [PERSON] належить нежитлове приміщення літ. А загальною площею 57 кв.м. за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] є власником нежитлового приміщення літ. А загальною площею 30,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачам на праві спільної часткової власності, по 1/2 кожному, належить квартира [ADDRESS] загальною площею 109,5 кв.м., в тому числі житловою площе. 40,1 кв.м. (а/с 24). Вказані об`єкти нерухомості знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136600:04:003:0036 площа 0,0058 га за адресою [ADDRESS] , що підтверджується ситуаційно план-схемою розташування нерухомого майна за адресою [ADDRESS] (а/с 209). Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі вказували на те, що за вказаною адресою вони не здійснюють підприємницьку діяльність та не користуються нежитловими приміщеннями, адже такі приміщення за вказаною адресою відсутні, на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136600:04:003:0036 знаходиться житловий будинок в якому розташована належна їм квартира. З матеріалів справи вбачається, що станом на 02.04.2025 року відповідачі не є фізичними особами підприємцями, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а/с 6). Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.10.2021 року визнано приміщення цокольного поверху в житловому будинку літ. «А», загальною площею 196,60 м2, які знаходяться за адресою [ADDRESS] - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власностіна 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власностіна 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на нежитлове приміщення . яке розташоване за адресою [ADDRESS] пл. 30,1 кв.м., присвоївши окрему адресу; визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою [ADDRESS] пл. 57,0 кв.м., присвоївши окрему адресу; вирішено питання про розподіл судових витрат (а/с 55-56). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала на те, що вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано 19.12.2019 pоку рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців. Під час шлюбу, у 2005 році, нею, спільно із [PERSON] , було придбано нежилі приміщення цокольного поверху в житловому будинку літ. «А», загальною площею 196,60 м2, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , земельна ділянка, на якій розташований згаданий вище нерухомий об`єкт, на даний час є незакріпленою за ними. За час шлюбних стосунків, вони використовували спільно набутий об`єкт нерухомості, як житло, через те, що у них не було ніякого іншого житла і як місце підприємницької діяльності. В результаті здійсненого експертного дослідження квартири за адресою [ADDRESS] та нежитлових приміщень 23/1 та 23/2, які розташовані за адресою [ADDRESS] встановлено, що всі вищевказані приміщення відповідають вимогам надійності і можливості його безпечної експлуатації та і придатні для подальшого використання за призначенням; також встановлено, що, оскільки всі вищевказані приміщення, обладнано окремими входами і не мають місць спільного користування, а також є під`їзди до кожного з приміщень, то такі приміщення можна поділити на окремі будинковолодіння з присвоєнням їм окремих адрес. Отже, звертаючись до суду з позовом у 2021 році, [PERSON] зазначала, що вказані належні їй та [PERSON] об`єкти нерухомості використовувались ними як житло та як місце підприємницької діяльності. На момент розгляду даного спору судом відповідачі також стверджують, що за адресою [ADDRESS] ними використовується тільки житло, при цьому відповідно до наявної у матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 17.03.2025 року об`єкти нерухомості, а саме нежитлові приміщення адресою [ADDRESS] та адресою [ADDRESS] юридично продовжують існувати, будь-яких доказів того, що вони входять до складу належної відповідачам квартири [ADDRESS] загальною площею 109,5 кв.м. та переобладнані у житлові приміщення матеріали справи не містять. Наведені обставини в їх сукупності свідчать про те, що на належній Чернівецькій міській раді земельній ділянці з кадастровим номером 7310136600:04:003:0036 продовжують існувати належні відповідачам об`єкти нерухомості, а саме нежитлові приміщенні, та той факт, що відповідачі могли використовувати нежитлові приміщення в якості житла, не спростовує юридичного факту їх існування як нежитлових та їх розміщення на вказаній земельній ділянці. Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі. У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини першої-другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17). За змістом частини першої статті 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Таким чином, кондикційний позов має відносний характер. Суб`єктами зобов`язань, що виникають у результаті набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, виступають: боржник - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого); кредитор (потерпілий) - особа, за чий рахунок інша особа (боржник) набула майно або зберегла його у себе. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18). Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19). Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадок, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Вищезазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах: від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20), від 05 липня 2022 року у справі № 641/8483/19 (провадження № 61-2720св21), від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21 (провадження № 61-11290св22). У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд виходить з того, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2025 року у справі №643/4629/20). Оскільки з моменту виникнення у відповідачів права власності на нерухоме майно, у них, як у власників цього майна, розташованого на земельній ділянці, виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди земельної ділянки, яка перебуває в їх користуванні. Водночас останні обов`язку із укладення договору оренди земельної ділянки не виконали, що також підтверджується наявним у матеріалалх справи листуванням між [PERSON] та Департаментом урбаністики та архітекрути, а відтак без законних підстав зберегли у себе майно - кошти, які мали сплатити за оренду землі. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наводив правовий висновок, відповідно до якого у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 ЦК України (постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 905/1680/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 910/8770/19). Згідно розрахунку розміру орендної плати, сума безпідставно збережених коштів за період з 26.07.2022 року до 31.12.2024 року у зв`язку з користуванням земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 43892,84 грн. (а/с 14). Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували вказаний розрахунок матеріали справи не містять. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню понесені останнім судові витрати в рівних частках з кожного. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved