Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

14.11.2025 адвокат Матвієнко С.М., яка представляє інтереси заявника [PERSON] , звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт приналежності правовстановлюючого документу [PERSON] , договору купівлі продажу на квартиру [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу І.А.Головенко 30.05.1996 р. за реєстровим №2952. В обґрунтування заяви вказує, що на підставі Реєстраційного посвідчення на квартиру виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 04.06.1996 №5500 на праві особистої власності заявнику належить квартира [ADDRESS] . Реєстраційне посвідчення видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу І.А.Головенко 30 травня 1996 року за реєстровим №2952. В тексті вищезазначеного договору купівлі-продажу на квартиру була допущена помилка, а саме: в договорі купівлі-продажу квартири дані заявника, прізвище, ім`я, по-батькові записано, як « [PERSON] ївна», що не збігається із записом її по-батькові в паспорті громадянина України, що був виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області від 30 жовтня 1997 року, де її ПІБ (по батькові) зазначене, як « [PERSON] ». Внаслідок такої технічної помилки, в заявника виникла певна невідповідність між документом, що посвідчує її особу та правовстановлюючим документом, який був виданий на її ім`я. У зв`язку із чим виникає необхідність встановити факт належності заявниці правовстановлюючого документу, а саме договір купівлі-продажу на квартиру. Вказані обставини і слугували підставою для звернення до суду з відповідною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. 17.11.2025 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 20.01.2026р. витребувано з Львівського державного нотаріального архіву засвідчену належним чином копію нотаріальної справи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Головенко Інною Андріївною зареєстрованої за №2952 від 30.05.1996. На виконання ували суду 16.02.2026р. на адресу суду надійшли витребувані судом докази. В судовому засіданні представник заявника Матвієнко С.М. заяву про встановлення факту, що має юридичне значення підтримала з підстав зазначених у ній, просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи Управління державної реєстрації юридичного Департаменту Львівської міської ради, Гонсьор Д.В. в судовому засіданні щодо розгляду заяви поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що заяву слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України, визначено що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Судом встановлено, що заявниці [PERSON] на підставі Реєстраційного посвідчення на квартиру виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 04.06.1996 №5500 на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS] , яке видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Головенко І.А. 30.05.1996 за реєстровим №2952. 30.05.1996. (а.с.7-9). У вказаномудоговорі купівлі-продажу квартири дані заявника, прізвище, ім`я, по-батькові записано, як « [PERSON] », що не збігається із записом її по-батькові в паспорті громадянина України, що був виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області від 30 жовтня 1997 року, де її ПІБ (по батькові) зазначене, як « [PERSON] ». З приводу виправлення зазначеної помилки, у договорі купівлі-продажу на квартиру, заявник звернулась до Територіального підрозділу ЦНАП м. Львова, проте, як вбачається згідно рішення державного реєстратора від 11.11.2025р. №81782762 [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки згідно поданого договору купівлі-продажу від 30.05.1996 №2952 та заяви про державну реєстрацію прав наявні розбіжності щодо ПІБ (по батькові) заявника (а.с.10). З поданих суду документів - належно завірених копій сторінок паспорта громадянина України, ім`я та по батькові заявниці [PERSON] , [INFO] . З вказаного слідує, що договір купівлі продажу житлової квартири, укладений між покупцем ( [PERSON] ) та другою продавцем ( [PERSON] ) та такий правовстановлюючий документ належить останній, який виданий та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Головенко І.А. 30.05.1996 в реєстрі за №2952, а наявність невірного написання прізвища покупця у договорі спричинено опискою. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦГК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по - батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.95 при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Даний факт має для заявниці [PERSON] юридичне значення, іншим шляхом встановити його неможливо. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Outcome: approved