Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та прохає розірвати між нею і [PERSON] шлюб, зареєстрований 23 серпня 2014 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя із [PERSON] у неї не склалося. Вона та відповідач з 2022 року проживають окремо, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружні стосунки. Їх сім`я фактично перестала існувати. Вона не бажає у подальшому перебувати у шлюбі із [PERSON] . Після розірвання шлюбу її та відповідача малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] , прохає залишити проживати разом з нею. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2026 року провадження у справі було відкрито, визначено, що розгляд справи буде здійснюватися у порядку спрощеного позовного провадження та судовий розгляд справи призначений на 02 березня 2026 року на 09 год. 00 хв. (а.с. 15). Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, у позовній заяві зазначила про розгляд справи без її участі (а.с. 2). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 18-19), надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій зазначив, що позов визнає (а.с. 21). Суд, дослідивши надані докази, приходить висновку, що позов підлягаює задоволенню. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23 серпня 2014 року (а.с. 9). [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с. 10). У своїй позовній заяві позивачка зазначила, що вона та відповідач припинили подружні стосунки та не ведуть спільне господарство з 2022 року (а.с. 1). Сторони не бажають у подальшому перебувати у шлюбі. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За таких обставин суд приходить висновку, що слід розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка [PERSON] не порушує питання про відновлення її дошлюбного прізвища, а тому після розірвання шлюбу її прізвище слід залишити « [PERSON] ». Спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини після розірвання шлюбу між сторонами не виник. Позивачка [PERSON] прохає після розірвання шлюб між нею і [PERSON] залишити проживати малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] з нею. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Згідно до ст. 161 СК України, за наявності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, даний спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021 року, та окрім цього вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому місце її проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, малолітнього сина сторін - [PERSON] , який народився [INFO] , після розірвання між сторонами шлюбу залишити проживати разом із матір`ю [PERSON] . Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ч. 1 ст. 43 Бюджетного Кодексу України, Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, яке передбачає розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства. Аналогічне положення передбачене і під. 2 п. 4 Положення про Державну казначейську службу, затв. постановою КМУ від 15.04.2015 № 215. Враховуючи вищевикладене, повернення судового збору повинно здійснюватися органами Казначейства України. За таких обставин, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, що становить 665 грн 60 коп, та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 665 грн 60 коп.

Outcome: approved