Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання в особи відсутнім права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що вони з відповідачем є батьками [PERSON] , який [INFO] виконуючи обов`язки військової служби із захисту Батьківщини, загинув поблизу населеного пункту Невельське Покровського району Донецької області. Вони як батьки загиблого, обоє мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На даний час вона не визнає право відповідача на отримання одноразової грошової допомоги в сумі 7 500 000 грн., яка має бути виплачена йому як батьку внаслідок загибелі сина, оскільки заперечує факт утримання ним як батьком свого сина. Вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20 грудня 2020 року розірвано за рішенням суду. Відповідач покинув сім`ю коли їх сину було 5 років, як під час спільного життя, так і після припинення шлюбу відповідач не цікавився сином, матеріально його не утримував, за бажанням сина йому було змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] . У грудні 2023 року під час проходження військової служби їх син зник безвісті, вона самотужки займалася пошуком сина, їздила по лікарнях та моргах в прифронтових містах, водночас відповідач не цікавився долею сина, на похорон до сина не прийшов, похованням не займався. У зв`язку з наведеним просить суд визнати відсутнім у [PERSON] права, передбаченого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина військовослужбовця [PERSON] , який загинув [INFO] у період дії військового стану, виконуючи обов`язки військової служби, завдань пов`язаних із захистом Батьківщини, незалежності та територіальної цілісності України поблизу населеного пункту Невельське Покровського району Донецької області. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року відкрито спрощене провадження у справі та призначено її розгляд. 29 січня 2026 року відповідач подав відзив до суду, в якому заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження заявлених вимог, тому підстави для їх задоволення відсутні. При розгляді справи в суді позивачка [PERSON] пояснювала суду, що підставою для розірвання шлюбу з відповідачем було те, що він зловживав алкогольними напоями, не працював, не утримував і не забезпечував сім`ю, влаштовував сварки. За рішенням суду від 12 січня 2011 року з відповідача були стягнуті аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] в розмірі 1\\4 частки усіх видів його доходів, аліменти він не платив. Дізнавшись, що вона звернулася до суду з таким позовом він погрожував їй фізичною розправою. Виконавчий лист було їй повернуто за її заявою у зв`язку з тим, що вона хотіла щоб її син нічого не був винен батьку і не мав перед ним жодних зобов`язань. Як під час спільного життя, так і після розірвання шлюбу відповідач ні вихованням, ні утриманням сина не займався. Подорослішав син сам захотів змінити прізвище і з його ініціативи прізвище змінено з [PERSON] на [PERSON] . Після зникнення безвісті сина відповідач не цікавився його пошуками, знайшовши сина загиблим лише вона займалася його похованням. Відповідач жодного разу не прийшов на могилу до сина та навіть не знає де він похований. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Будучи допитаним в якості свідка пояснив суду, що як під час спільного проживання, так і після розірвання шлюбу він завжди допомагав сину, хоча мав не регулярний дохід. Їздив на заробітки, заробляв, а гроші віддавав дружині. Коли він проходив службу також допомагав сину, а коли сина мобілізували він постійно підтримував з ним зв`язок телефоном. Точної дати коли саме загинув син йому невідомо, однак коли привезли тіло сина і хоронили, йому про це не сповістили. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою не вірно обраний спосіб захисту, в даному випадку треба було заявляти вимогу про встановлення факту ухилення відповідача від утримання свого сина. Представник третьої особи на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. При розгляді справи судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] . Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про зміну імені, [PERSON] , 27 жовтня 2015 року змінив своє прізвище на [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть, сповіщення сім`ї та копії лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON] загинув [INFO] на бойових позиціях в населеному пункті Невельське Покровського району Донецької області. На підставі рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12 січня 2011 року з [PERSON] на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON] , в розмірі частини усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 листопада 2010 року і до повноліття дитини. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист. Водночас на підставі постанови ВП № [NUMBER] державного виконавця Тиврівського ВДВС від 27 червня 2013 року, виконавчий лист було повернуто стягувачці [PERSON] у зв`язку з її заявою про закриття виконавчого провадження. Згідно довідки Гніванської міської ради №09-24/1831 від 26 вересня 2025 року [PERSON] похований 24 вересня 2025 року на кладовищі у місті Гнівані. Його поховання здійснювала мати - [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що є знайомою позивачки, з нею вона тривалий час працювали і тому їй відомі обставини сімейного життя сторін. Відповідач [PERSON] як під час шлюбу, так і після припинення сімейних відносин, не утримував і не забезпечував сина. Він підробляв, постійно був на заробітках, однак кошти на сім`ю не надавав. Обох дітей утримувала сама позивача. [PERSON] безпосередньо не розказував їй чи спілкувався з батьком та чи допомагає батько йому матеріально. Після закінчення школи [PERSON] навчався в училищі, потім працював в охороні. Позивачка сама розшукувала сина, коли він зник, потім сама здійснювала поховання. Відповідач участі у цьому не брав. Свідок [PERSON] пояснив суду, що працював з позивачкою разом, знайомі вони з 2007 року. Позивачка неодноразово брала у нього в борг гроші, як він пам`ятає для проведення ремонту. Він був обізнаний щодо сімейних обставин в сім`ї сторін. Щодо того, хото саме утримував сина, а хто ні, він не знає. Однак має враження про те, що батько не утримував сина. Йому відомо про те, що син хотів спілкуватися і зустрічатися з батьком, однак чи були такі зустрічі та спілкування він не знає. Суд установив, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу права на виплату одноразової грошової допомоги загиблого у період дії воєнного стану військовослужбовця. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Позивач в позовній заяві вказує на наявність між сторонами спору про право на виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з існуванням якого заява подається в порядку позовного провадження. В силу вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Згідно з ч.1 статтею 16-1 цього Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. За п.4 вказаної статті до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать, зокрема, батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті). Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 установлено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через три роки після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року №3515-IX внесено зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме статтю 16-4 доповнено пунктом 2 наступного змісту: «2. Одноразова грошова допомога не призначається особі, яка умисно позбавила життя чи вчинила замах на особу (осіб), яка (які) має (мають) відповідно до цього Закону право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення щодо загиблої (померлої) особи, за рішенням суду, яке набрало законної сили. У призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя. За наявності спору між особами, які мають право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, або між особами і органами, уповноваженими призначати та здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, щодо права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги та/або її розміру орган, уповноважений здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, призупиняє її виплату до вирішення спору у судовому порядку та набрання судовим рішенням законної сили». Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Поняття ухилення від сплати аліментів визначено у примітці до ст.164 КК України та визначає, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) або на утримання непрацездатних батьків слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів. Вказуючи на те, що батько не утримував сина та не сплачував аліменти на його утримання позивачка посилається на рішення суду, яким було стягнуто аліменти з відповідача на її користь на утримання сина в розмірі частки його доходів. Водночас як свідчать матеріали справи виконавчий лист було повернуто їй на підставі її ж заяви. Докази наявності заборгованості по сплаті аліментів позивачем суду не надані. Інші письмові докази не підтверджують ухилення відповідачем від свого обов`язку щодо утримання сина. Показання допитаних судом свідків також не підтверджують такого факту. Таким чином, оцінивши досліджені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні не доведено факту ухилення відповідача [PERSON] від виконання обов`язку щодо утримання свого загиблого сина. Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що у зв`язку із недоведенням позивачкою належними, достатніми та допустимими доказами факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання загиблого сина - військовослужбовця, підстави для задоволення її позовної вимоги про визнання відсутнім у відповідача права на одноразову грошову допомогу відсутні.

Outcome: dismissed