Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 29 грудня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі - ТОВ «Юніт Капітал») звернулося до Миколаївського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно кредитного договору № 154952 від 26 вересня 2024 року відповідач [PERSON] отримав в ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» кредит у сумі 14 474,00 грн строком на 126 днів, процентна ставка - 13 366,92 річних, що становить 0,77 відсотків в день від суми кредиту за час користування ним. Договір укладено у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Договір підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 2368b077. Кредитні кошти перераховано на банківську карту № [NUMBER] , яку відповідач вказала у заявці при укладенні кредитного договору. ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» виконало свої зобов`язання, проте, відповідач порушив умови щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів у встановлені строки та порядку, у зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість по сплаті кредиту. Позивач зазначає, що 16 квітня 2025 року між ТОВ ««Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 16042025 (з подальшими змінами), відповідно до умов якого до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло, зокрема, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 154952 від 26 вересня 2024 року. Ураховуючи наведене, ТОВ «Юніт Капітал» вважає, що нього перейшло право вимоги до [PERSON] за договором № 154952 від 26 вересня 2024 року та просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № 154952 від 26 вересня 2024 року у розмірі 14 430,04 грн, яка складається з 9 768,67 грн - заборгованість по кредиту, 4 060,37 грн - заборгованість по відсоткам, 601,00 грн.- заборгованість по комісії та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Процесуальні дії суду Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2025 року справа передана для розгляду судді Рябчун А. В. Ухвалою суду від 05 січня 2026 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судове засідання на 02 лютого 2026 року. Витребувано у АТ КБ «Приват Банк» докази, що містять банківську таємницю щодо відповідача. Ухвалою суду від 02 січня 2026 року у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання розгляд справи відкладено на 25 лютого 2026 року. У судові засідання 02 лютого 2026 року, 25 лютого 2026 року представник позивача не з`явився, водночас подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судові засідання 02 лютого 2026 року, 25 лютого 2026 року не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином в розумінні вимог пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства суд направив відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення ухвалу про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання, отриманим за відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру у порядку ст.187 ЦПК України. За таких обставин, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц). З огляду на наявність достатніх матеріалів у справі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. На підставі положень статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відзив на позовну заяву відповідач [PERSON] не подав. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що 26 вересня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 154952, відповідно до якого [PERSON] отримав в ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» кредит у сумі 14 474,00 грн, яка складається з 11 000,24 грн - тіло кредиту та 3 473,76 грн - комісія за надання кредиту), строком на 126 днів, процентна ставка - 13 366,92 річних, що становить 0,77 відсотків в день від суми кредиту за час користування ним. Договір № 154952 від 26 вересня 2024 року укладено у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Відповідно до виписки за договором № б/н за період 26.09.2024 - 01.10.2024, наданої АТ КБ «Приват Банк», на рахунок [PERSON] 26.09.2024 року зараховано кошти у розмірі 11000,24 грн. У довідці від 13.01.2026 року, наданої АТ КБ «Приват Банк», на ім`я [PERSON] в баку емітовано карту № [NUMBER] , номер телефону [NUMBER] був/є фінансовим 16 квітня 2025 року між ТОВ ««Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 16042025 (з подальшими змінами), відповідно до умов якого до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло, зокрема, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 154952 від 26 вересня 2024 року. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (стаття 510 ЦК України). Згідно положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до частини 2 статті 76ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано. Під час розгляду справи на підставі поданих позивачем документів судом встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» свої зобов`язання за договором кредиту № 154952 від 26 вересня 2024 року виконало в повному обсязі, а саме надало [PERSON] кредит у розмірі 11 000,24 грн. при цьому до загального розміру кредиту ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» додано одноразову комісію у розмірі 3 473,76 грн. Судом враховано, що у матеріалах справи наявні докази про надходження кредитних коштів на рахунок [PERSON] . Вказана обставина підтверджена наданими АТ КБ «Приват Банк» довідкою та випискою з рахунку [PERSON] . Отже, позивачем доведено і факт укладення договору, і факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача. При цьому судом враховано, що відповідач не надав заперечень з приводу свого поданого позивачем розрахунку. З огляду на зазначене, суд вважає подані позивачем докази надходження кредитних коштів на рахунок [PERSON] належними в частині нарахування та стягнення залишку простроченого кредиту та залишку прострочених відсотків, оскільки такі не спростовані відповідачем. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача комісій у розмірі 610,00 грн, то суд дійшов висновку, що така задоволенню не підлягає з огляду на таке. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Враховуючи наведені правові висновки, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні комісії, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. При цьому банк не мав права встановлювати до кредитного договору комісію за обслуговування кредиту, за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконує, доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, обставини зазначені у позові не спростував, на день винесення судом рішення доказів оплати відповідачем на рахунок позивача заборгованості в повному обсязі за вищевказаним кредитом, суду не надано, позов підлягає частковому задоволенню. Отже, позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2024 року у загальному розмірі 13 829,04 грн, яка складається з: 9 768,67 грн. - прострочене тіло кредиту, 4 060,37 грн. - відсотки за користування кредитом - слід задовольнити. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи зазначені вимоги процесуального закону, та те, що позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» задоволено частково, з [PERSON] на користь вимоги ТОВ «Юніт Капітал» підлягають стягненню 2 321,39 грн сплаченого судового збору, оскільки позов задоволено на 95,83%. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу Із додаткової угоди № 25770873323 до договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2026 року вбачається, що ТОВ «Юніт Капітал» уклало угоду з Адвокатським бюро «Соломко та Партнери» про надання правничої допомоги. Вартість послуг складає 7 000 гривень, що підтверджується протоколом погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025 року, актом приймання-передачі наданих послуг від 25.11.2025 року. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесених витрат, представником позивача було надано докази понесених витрат на надання юридичної допомоги, зокрема протокол погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025 року. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial