Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Представник позивача звернулася з позовом до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до відповідачки про стягнення боргу за кредитним договором в розмірі 98693,00 грн у зв`язку з невиконанням зобов`язання. В позовній заяві посилалася на те, що 23.01.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір №474923-КС-005 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес Позика» 23.01.2025 року направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір №474923-КС-005 про надання кредиту. 23.01.2025 року [PERSON] прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №474923-КС-005 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-0378, на номер телефону [NUMBER] , що зазначений позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті, котрий боржником було введено/відправлено. Таким чином, 23.01.2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено Договір №474923-КС-005 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 1процентів за кожен день користування кредитом. Пунктом 2 Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, із урахуванням дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно Графіку платежів. Пунктом 3 Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 30000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] , яку Позичальником вказано при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, у Боржника станом на 07.01.2026 року утворилась заборгованість за Договором №474923-КС-005 про надання кредиту, в розмірі 98693,00 грн, що складається з: суми прострочених платежів за тілом кредиту - 28700,00 грн; суми прострочених платежів за процентами - 48993,00 грн., суми заборгованості за відсотками відповідно до ст.625 ЦК України - 15000,00 грн., суми прострочених платежів за комісією - 6000,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачки та судовий збір. Ухвалою суду від 27.01.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та витребувано докази (а.с.96-97). Представник позивача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 101), в позовній заяві просив справу розглядати без його участі (а.с.10). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України (а.с. 100). Так, відповідачкою [PERSON] 12.02.2026 року був наданий відзив на позовну заяву (а.с.103-104), в якому вона просить позовні вимоги задовольнити частково - виключно в частині тіла кредиту та відмовити у стягненні комісій, процентів, штрафів та інших додаткових нарахувань, як необгрунтованих та неспівмірних, посилаючись на таке. Так, зазначає, що між нею та ТОВ «Бізнес Позика» було укладено кредитний договір №474923-КС-005 від 23.01.2025 року. Факт отримання кредитних коштів вона не заперечує, крім того на виконання зобов`язань за договором нею було здійснено платежі на загальну суму 1700 грн., що свідчить про її намір добросовісно виконувати взяті на себе зобов`язання. Заперечуючи щодо розміру заявлених вимог зазначає, що заявлена позивачем до стягнення сума є необгрунтованою та неспівмірною, оскільки включає значні суми комісій та інших додаткових платежів, які істотно перевищують розмір фактично отриманого тіла кредиту, порушують принципи розумності, справедливості та добросовісності, фактично є прихованим способом збільшення основного боргу. 18.02.2026 року представником позивача було надано відповідь на відзив (а.с.108-124), в якій зазнач ає, що відповідачкою не заперечується факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів за договором, здійснення платежів та наявність заборгованості за кредитним договором. Щодо стягнення процентів за кредитним договором, порядку їх нарахування та розміру вказує, що кредитодавець жодним чином не обмежував час на ознайомлення позичальника з умовами Кредитного договору та Правилами; позичальник добровільно погодився з умовами Кредитного договору та погодився його виконувати (що відповідає принципу свободи договору, який встановлений у статті 627 ЦК України); протягом строку дії Кредитного договору та/або після його закінчення позичальник не звернувся із заявою про розірвання Кредитного договору та/або визнання Кредитного договору недійсним в цілому або його окремих частин. Звертають увагу суду, що всі істотні умови Кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту, строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо - встановлені не у Правилах надання кредитів, Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами) чи якихось «тарифах та умовах», а саме у Кредитному договорі, який Позичальник уклав з ТОВ «Бізнес Позика» шляхом обміну електронними повідомленнями, та підписав за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Щодо правомірності встановлення небанківською установою ТОВ «Бізнес Позика» комісії за надання кредиту у Кредитному договорі та правомірності стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту зазначають, що відповідно до п. 2.5. Кредитного договору комісія за надання кредиту становить 6 000,00 грн. Комісія нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту. Розмір Комісії, встановлений цим пунктом Договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) Договору. Звертають увагу, що умовами Кредитного договору укладеному між ТОВ «Бізнес Позика» та Позичальником встановлена саме комісія за надання кредитних коштів, тому жодні «додаткові чи супутні банківські послуги» цією комісією не передбачені. Щодо розрахунку заборгованості за Кредитним договором вказують, що всі платежі відповідача за Кредитним договором були враховані у розрахунку заборгованості за Кредитним договором. Сума заборгованості відповідача за Кредитним договором відповідно до розрахунку заборгованості за Кредитним договором підрахована з урахуванням всіх здійснених платежів відповідачем. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 23.01.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір №474923-КС-005 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» (а.с.19-28). ТОВ «Бізнес Позика» 23.01.2025 року направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір №474923-КС-005 про надання кредиту (а.с. 29-30). 23.01.2025 року [PERSON] прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №474923-КС-005 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а.с. 40). Таким чином, 23.01.2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено Договір №474923-КС-005 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.2.1 Договору про надання кредиту, кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 30000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика». Строк, на який надається кредит - 24 тижні; стандартна процентна ставка в день - 1% фіксована; комісія за видачу кредиту - 6000,00 грн.; загальний розмір наданого кредиту - 30000,00 грн.; строк дії договору до 10.07.2025 року. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 30000,00 грн, що вбачається з підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів (а.с. 52). Згідно з повідомленням АТ КБ "Приват Банк" №20.1.0.0.0/7-260206/43356-БТ від 09.02.2026 та випискою по рахунку, наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів, на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в банку емітовано картку № [NUMBER] ( [NUMBER] ), на яку 23.01.2025 року був зарахований платіж у сумі 30000 грн, що відповідає даті укладання кредитного договору та сумі наданого кредиту (а.с.128, 129-150). Факт укладення кредитного договору №474923-КС-005 та отримання кредитних коштів в сумі 30000 грн. відповідачкою не заперечується, про що остання зазначила у відзиві на позовну заяву. Кредитний договір №474923-КС-005 від 23.01.2025 підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. У статті 3 Закону № 675-VIII «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що у зв`язку порушеннями зобов`язань відповідачка має заборгованість за кредитним договором №474923-КС-005 від 23.01.2025 року в сумі 98693,00 грн. з яких: 28700 грн. - сума кредиту; 48993 грн. - сума процентів за користування кредитом, 6000 - сума за комісією, 15000 грн. - проценти відповівдно до ст.625 ЦК України. Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як це передбачено ст. 526 ЦК України. Згідно з нормою статті 562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц). Так в даному випадку матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що відповідачка отримала кредитні кошти за договором №474923-КС-005 від 23.01.2025 року, укладеного з ТОВ «Бізнес Позика». Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих в кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Таким чином, оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернула, позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) по вищевказаному договору, підлягають задоволенню. Також, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до умов кредитного договору №474923-КС-005 від 23.01.2025 сторонами погоджено строк користування кредитом з 23.01.2025 року по 10.07.2025 року терміном 24 тижні та процентна ставка - 1%. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що саме за наведеною відсотковою ставкою 1% та в межах строку кредитування з 23.01.2025 року по 10.07.2025, відповідно до визначених умов договору, а також з врахуванням часткового погашення заборгованості, здійснений розрахунок заборгованості [PERSON] (а.с.12-14). Заперечуючи проти позову, відповідачка у відзиві на позовну заяву зазначала про сплату кошті в сумі 1700 грн. Та вказувала, що сума, заявлена позивачем до стягнення є необгрунтованою та неспівмірною, оскільки включає значні суми комісій та інших додаткових платежів, які істотно перевищують розмір фактично отриманого тіла кредиту, порушують принципи розумності, справедливості та добросовісності, фактично є прихованим способом збільшення основного боргу. При дослідженні судом вищевказаного розрахунку заборгованості (а.с.12-14), судом встановлено, що сплачені відповідачкою суми, на які вона посилається у відзиві - 1700 грн., відображені в розрахунку заборгованості та враховані при обчислені заборгованості за кредитним договором. Інших належних та допустимих доказів повернення [PERSON] отриманих в кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування, відповідачкою надано не було. Посилання відповідачки на те, що проценти нараховані у надмірному та неспівмірному розмірі та фактично перевищують суму основного боргу суд вважає необгрунтованими, оскільки при укладанні кредитного договору вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві умови договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалася отриманими коштами. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Про всі істотні умови кредитного договору відповідачка була завчасно та належним чином повідомлена, оскільки у кредитному договорі міститься вся інформація, визначена частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому чіткі умови кредитного договору викладені не лише у договорі №474923-КС-005 від 23.01.2025 року, але й в Паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою без будь-яких застережень чи заперечень. Отже, положення укладеного відповідачкою кредитного договору №474923-КС-005 від 23.01.2025 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення. Тому з відповідачки підлягають стягненню відсотки за користування кредитом в сумі 48993 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки суму заборгованості за відсотками відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 15000 грн. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що таке нарахування за ст.625 ЦК України було здійснено за період з 07.02.2025 по 29.03.2025, тобто, в межах строку кредитування (23.01.2025-10.07.2025), що суперечить ст.625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за простроченння виконання грошового зобов`язання, тобто після спливу визначеного договором строку кредитування. Так, у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 розв`язано виняткову правову проблему щодо меж застосування заходів відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України. Так, відсотки, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України, - це спеціальний вид відповідальності на відміну від відсотків, які є звичайною платою за користування грошима, у тому числі за договором позики. Роз`яснено, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною. Не можуть застосовуватися одночасно регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України про відсотки за договором позики та охоронна норма частини 2 статті 625 ЦК України про стягнення інфляційних збитків і 3% річних. Тому до прострочення з боржника стягуються відсотки від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за кредит, а за період після такого прострочення - річні відсотки відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Більше, того, з наданої довідки про стан заборгованості (а.с.15) сума 15000 грн. позивачем зазначена, як штраф. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено. Як передбачено п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлано, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). При цьому, в наданому розрахунку заборгованості (а.с.16-21) зазначено, що 15000 грн (будь-то відсотки нараховані за ст.625 ЦК Укрїни чи штраф) нараховані за період з 07.02.2025 по 29.03.2025, тобто в період дії в Україні воєнного стану. Отже, позивачем не враховано вищевказаних положень ст.625 ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» і перехідних положень ЦК України та безпідставно здійснено нарахування на підставі ст.625 ЦК України, а тому вимога щодо стягнення з відповідачки на користь позивача нарахування здійсненого на підставі ст.625 ЦК України в розмірі 15000 грн. задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки суми прострочених платежів за комісією в сумі 6000 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням наведеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11 і частини п`ятої статті 12 Закону. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання якого недійсного не потрібне рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин не породжує цивільних прав та обов`язків. Позовна вимога про визнання нікчемності такого правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. У разі наявності спору щодо наслідків недійсного правочину суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення застосовує норми матеріального права для підтвердження або спростування нікчемності правочину. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що зміст правочину це сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину має відповідати вимогам приватно-правових норм, які встановлюють імперативні правила, і не суперечити вимогам цивільного законодавства чи інших нормативно-правових актів. Такі висновки Верховний Суд виклав у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач ТОВ «Бізнес Позика» є фінансовою установою та має ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги надання коштів та банківських металів у кредит. Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг, пов`язаних з наданням чи обслуговуванням кредиту, які надаються відповідачу, та за які фінансова установа встановила комісію. Також ТОВ «Бізнес Позика» не надало доказів щодо наявності, переліку таких послуг та їх погодження зі споживачем під час укладення кредитного договору. Відповідно, положення кредитного договору про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту є нікчемними згідно з частинами першою та другою статті 11 та частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблено наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною або окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Надання же грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи; виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику; така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому ці дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою дискримінаційними та суперечать моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. Пунктом 2.5 кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 6000,00 грн, тобто фактично передбачено плату позичальника за послугу, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії кредитодавець покладає на позичальника, попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь фінансової установи. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено плату за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, суд дійшов висновку, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами, про обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 6000,00 грн є нікчемними. Відтак нарахування позивачем заборгованості за комісією за Договором № 474923-КС-005 від 23.10.2025 у розмірі 6000,00 грн є безпідставним та задоволенню не підлягає. Таким чином, у зв`язку порушеннями зобов`язань відповідачка має заборгованість за договором №474923-КС-005 від 23.01.2025 року в розмірі 77693 грн 00 коп., що складається із суми заборгованості за основною сумою боргу - 28700,00 грн, суми заборгованості за відсотками - 48993,00 грн., яка й підлягає стягненню з неї на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 77693 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру, поданих юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2662,40 грн. З відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на 78,72% з розрахунку: 77693 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 98693 грн. (сума заявлених позовних вимог) = 78,72% (відсоток задоволених позовних вимог). Сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідачки складає 2095,84 грн. з розрахунку: 2662,40 грн. (сума сплаченого судового збору) х 78,72% (відсоток задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial