Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименко Дмитро Борисович, Державний реєстратор речових прав на нерухоме майно ВК Богуславської м/р Симоненко Дмитро Борисович, про визнання права власності на житловий будинок. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 жовтня 2021 року між [PERSON] (Продавцем), від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] (представник) та [PERSON] (Покупцем) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименком Д.Б. та зареєстрований у реєстрі за №1338. Відповідно до умов зазначеного договору Продавець продав, а Покупець купив та прийняв у власність житловий будинок загальною площею 55,7 м.кв., розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №2415022932206. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2311 га, кадастровий номер 3222486201:01:021:5442, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Разом із тим у межах кримінального провадження №4202212340000121 від 11 липня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2022 року у справі №372/2544/22 (1-кс715/22) накладено арешт на вказаний житловий будинок, який належить позивачу на праві приватної власності. 24 квітня 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Стельникович С.А. звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2022 року в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42022112340000121 від 11 липня 2022 року за ч. 3 ст. 190 КК України, а саме на житловий будинок площею 55,7 м.кв., за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , оскільки фактично кримінальне провадження стосується діяльності посадових осіб ТОВ «Везем Шипінг» та ТОВ «Шипінг» та не стосується особистих майнових прав на нерухоме майно, яке належить [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 01 травня 2023 року в задоволенні клопотання про скасування арешту майна було відмовлено. Позивач зазначає, що в межах кримінального провадження № 4202212340000121 від 11 липня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, як свідок був допитаний [PERSON] . За твердженням позивача, під час допиту [PERSON] повідомив, що з [PERSON] та померлим власником будинку не знайомий, жодних договорів із зазначеними особами не укладав, довіреностей нікому не видавав. Також він заперечив факт набуття у власність приватного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , зазначивши, що будь-яких договорів щодо його купівлі чи відчуження не підписував. Крім того, як зазначає позивач, [PERSON] повідомив, що у 2012 році не перебував на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, а відтак не міг підписувати будь-які документи у приватного нотаріуса м. Севастополя. Позивач вказує, що наведені обставини відображені в ухвалі слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 19 травня 2023 року у справі № 372/2544/23 (провадження № 1-кс-625/23). У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 55,7 м.кв., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №1338 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименком Д.Б. та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2023 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідач повідомлений про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками отримав, вказана кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «вручено особисто». Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Треті особи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на час винесення рішення суду не надано. Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименко Дмитро Борисович надав суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 26 жовтня 2021 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 31 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу №584, та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Клименком Д.Б. та зареєстрований за №1338. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №281367648 від 26 жовтня 2021 року, житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений ст. 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права. Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено. Велика Палата Верховного Суду неодноразово нагадувала, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] , залишається зареєстрованим за позивачем та у судовому порядку не скасовано. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). Накладення арешту на спірний житловий будинок у межах кримінального провадження за №42022112340000121 від 11 липня 2022 року за ч. 3 ст. 190 КК України, саме по собі не свідчить про припинення права власності позивача, а має тимчасовий процесуальний характер та спрямоване на забезпечення цілей кримінального провадження. Позивачем не доведено порушення його прав у володінні та розпорядженні майном Відповідачем або реєстрації права власності за іншими особами. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивачем не надано доказів оспорення або заперечення дійсності укладеного Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 жовтня 2021 року. Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/2546/22 зазначила, що в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. Таким чином, на підставі досліджених доказів суд встановив, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Доказів, які б свідчили про наявність спору щодо цього права або його порушення, суду не подано та під час розгляду справи не встановлено, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed