Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позовна заява мотивована тим, що 22.11.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №14313. Вказаний договір дарування від 22.11.2023 року є недійсним з огляду на наступне. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.2024 року по справі № 199/1185/24 за позовом [PERSON] (надалі за текстом Позивач) до [PERSON] , третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо -транспортної пригоди, позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу в ДТП від 18 липня 2023 року, 784135,95 гривень. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що 18 липня 2023 року мала місце ДТП. [PERSON] . У вказаний день о 07 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем «Кіа Rio» д.н.з. [NUMBER] в м. Дніпрі при проїзді регульованого перехрестя вул. Академіка Образцова та вул. Старочумацької в порушення вимог п.8.7.3 є Правил дорожнього руху виїхала на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та допустила зіткнення з автомобілем «Lincoln МКС» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався на дозволений зелений сигнал світлофору. Внаслідок ДТП зазначені авто отримали механічні пошкодження. Викладені фактичні обставини ДТП, а також вина відповідача встановлені постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2023 року, якою [PERSON] була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнута до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, постанова набрала законної сили ще 31 жовтня 2023 року. 17.12.2024 року за заявою [PERSON] приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Євгеном Олександровичем було відкрито виконавче провадження N? 76805559 на підставі виконавчого листа Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська №199/1185/24 виданого 04.12.2024 року. Однак позивач не має можливості стягнути кошти з відповідача оскільки остання знаючи, що з 18.07.2023 року у неї виник обов`язок відшкодування шкоди з метою уникнення звернення стягнення на її майно, уклала договір дарування частини своєї квартири відразу після того як Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська виніс постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст..124 КУпАП. Вказане підтверджується інформаційною довідкою №409450237 від 24.01.2025 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, завдяки якій позивач і дізнався про відчужене відповідачем [PERSON] майно. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року заяву позивачки [PERSON] задоволено частково та забезпечено позов. 31 березня 2025 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому вказала що заперечує позовні вимоги та просить суд відмовити у їх задоволенні оскільки договір дарування був зареєстрований у встановленому законом порядку. Вважає що наданими доказами не підтверджуються викладені в позові обставини оскільки відповідач [PERSON] не відмовляється та не уникає виконання вказаних судових рішень щодо стягненя з неї на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. 03 квітня 2025 року позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив в якому зазначила що вважає договір дарування не законним, та просить задовольнити заявлені позовні вимоги. 14 квітня 2025 року [PERSON] надала до суду заперечення на відповідь на відзив в яких вказала що договір дарування від 22.11.2023 року є правомірним та дійсним, оскільки він був оформлений належним чином і при його укладенні сторонами було дотримано всіх істотних умов договору. Також зазначає що рішення суду від 15.10.2024 року у справі 199/1185/24 та виконавчий лист виданий на підставі цього рішення перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Є.С. та виконується у порядку визначеному ЗУ «Про виконавче провадження». Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2025 року витребувано у Індустріальному відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) інформацію та закрито підготовче провадження. 23 лютого 2026 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судовому засіданні відповідач [PERSON] надала свої покази в яких зазначила що сталося ДТП, вона виїхала на червоне світло світлофора, її було визнано винуватою, з липня місяця була у важкому стані, з постановою суду була не згодна але не оскаржувала, штрав який призначив суд сплатила сестра поки Побожа А.В. хворіла, потім її викликали до суду про стягнення шкоди, дім батьків знесли та видали квартиру. Квартиру сестрі подарувала оскільки вона доглядала за нею поки вона хворіла, вийшов новий закон про підприємство їй прийшов борг тому раніше не могла переоформити квартиру, сестра сплатила борг після цього подарувала 1,2 квартири. У лікарні перебувала з 13 по 23-24 жовтня, на судове засідання з`явилась. Зазначила що не відмовляється від сплати боргу але зазначає що буде сплачувати по можливості, все що в неї є на зараз це лише квартира навпіл із сестрою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила наступне, квартира була батьківською, коли вона почала доглядати за сестрою то постійно була із нею, сплатила за неї борги, а потім вирішили оформити договір дарування, про суму відшкодування вже дізналися після оформлення договору. 06 серпня 2025 року [PERSON] надала до суду заперечення на відповідь на відзив в яких зазначила що договір дарування був укладений 22.11.2023 року а рішення №199/1185/24 на рік пізніше після укладення вищевказаного договору тому вважає що договір дарування укладено відповідно до норм чинного законодавства. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала письмові заперечення які є в матеріалах справи та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа до суду не з`явилась, надала до суду клопотання в якому просила розгляд справи проводити за її відсутності, рішення прийняти на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши позовну заяву, письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не пiдлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.11.2023 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №14313. Вказаний договір дарування від 22.11.2023 року є недійсним з огляду на наступне. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.2024 року по справі № 199/1185/24 за позовом [PERSON] (надалі за текстом Позивач) до [PERSON] , третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо -транспортної пригоди, позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу в ДТП від 18 липня 2023 року, 784135,95 гривень. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що 18 липня 2023 року мала місце ДТП. [PERSON] . У вказаний день о 07 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем «Кіа Rio» д.н.з. [NUMBER] в м. Дніпрі при проїзді регульованого перехрестя вул. Академіка Образцова та вул. Старочумацької в порушення вимог п.8.7.3 є Правил дорожнього руху виїхала на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та допустила зіткнення з автомобілем «Lincoln МКС» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався на дозволений зелений сигнал світлофору. Внаслідок ДТП зазначені авто отримали механічні пошкодження. Викладені фактичні обставини ДТП, а також вина відповідача встановлені постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2023 року, якою [PERSON] була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнута до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, постанова набрала законної сили ще 31 жовтня 2023 року. 17.12.2024 року за заявою [PERSON] приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Євгеном Олександровичем було відкрито виконавче провадження N? 76805559 на підставі виконавчого листа Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська №199/1185/24 виданого 04.12.2024 року. Однак позивач не має можливості стягнути кошти з відповідача оскільки остання знаючи, що з 18.07.2023 року у неї виник обов`язок відшкодування шкоди з метою уникнення звернення стягнення на її майно, уклала договір дарування частини своєї квартири відразу після того як Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська виніс постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст..124 КУпАП. Вказане підтверджується інформаційною довідкою №409450237 від 24.01.2025 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, завдяки якій позивач і дізнався про відчужене відповідачем [PERSON] майно. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 пп. 1 та ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» до оплатного цивільно-правового договору передбачає необхідність виявлення його специфічних ознак, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як вчинений на шкоду кредитору. До таких ознак, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, із яким боржник уклав оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18 і від 12.04.2023 у справі № 754/18852/21). Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) учасники цивільних відносин не можуть використовувати для уникнення сплати боргу за договором. Боржник (дарувальник), який відчужив частку в праві власності на підставі безоплатного договору після подання позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З огляду на це не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) (див. висновок у постанові Верховного Суду від 20.08.2024 в справі № 947/37261/21). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа. В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом; такого, що порушує публічний порядок (чч. 1, 2 ст. 228 ЦК України). Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно із чч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229, 231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.ч. 1, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Главою 16 Розділу IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону. Аналіз змісту наведених норм свідчить, що суд може визнати недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав, визначених ч. 5 ст. 1274 ЦК України, у разі звернення до суду з таким позовом особою, яка вчинила такий правочин, а також, у передбачених законом випадках, зокрема, у разі смерті або визнання особи недієздатною, іншою особою. Відповідно до статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивач, заявляючи вказані позовні вимоги, всупереч правового висновку ВП ВС, що викладений у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не вказує на те, що спірні правочини слід кваліфікувати як фіктивні (ст. 234 ЦК України) або такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом; такого, що порушує публічний порядок ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України При цьому, суд враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, позбавлений можливості самостійно визначати кваліфікацію спірних правочинів і таким чином фактично перебирати на себе роль позивача, оскільки у разі здійснення судом самостійного визначення кваліфікуючих ознак спірних правочинів, в такому випадку можуть бути порушені принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Крім того, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України сторона позивача не надала достовірні, достатні та допустимі докази, що заявлені відповідачі вчинили спірні правочини в порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України, як вказує позивач у позовній заяві. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку відсутності підстав задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факт фіктивного (фраудиторного) правочину. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed