Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Представник позивача, Тисячник Р. Р., звернулася до Кельменецького районного суду Чернівецької області з позовною заявою, у якій просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 113966 від 15.12.2020 року, вчинений Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., про стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» (ЄДРПОУ 39952398) заборгованості в розмірі 25 488,00 грн. Підставою позову є порушення вимог законодавства при вчиненні виконавчого напису та відсутність документальних підстав для стягнення зазначеної заборгованості у заявленому розмірі. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 03.10.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 12.02.2026 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання 24 лютого 2026 року не з`явилася, проте подала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити і не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач не з`явився у судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, та не надав суду відзив на позов. З урахуванням наведеного, відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх матеріалами справи, встановив, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] 28 листопада 2017 року було укладено Договір позики № 311313, відповідно до умов якого позивачка отримала грошові кошти в позику в сумі 800 (вісімсот) гривень 00 коп терміном на 14 днів. 15 грудня 2020 року Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. було вчинено виконавчий напис №113966 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 25 488,00 грн. Відповідно до статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис може бути вчинений нотаріусом лише за умови наявності документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника, а також дотримання встановленого законом строку для пред`явлення вимоги. Перелік документів для безспірного стягнення встановлюється Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи вбачається, що на момент подання документів нотаріусу для вчинення виконавчого напису кредитний договір № 311313 від 28 листопада 2017 року не був нотаріально посвідчений, а укладений у простій письмовій формі. Також нотаріусу не було надано документи, що підтверджують безспірність заборгованості, зокрема первинні бухгалтерські документи, виписки з рахунку боржника або інші документи, які могли б засвідчити наявність та розмір простроченої заборгованості. Суд враховує, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року та підтвердженою постановою Великої палати Верховного Суду від 20.06.2018 року, було встановлено, що після набрання законної сили цих рішень виконавчий напис щодо заборгованості за кредитними договорами може бути вчинений лише за умови дотримання вимог Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року. Отже, оскаржуваний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог законодавства, оскільки на момент його вчинення не було підтверджено безспірність заборгованості боржника, а кредитний договір не мав нотаріального посвідчення. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та перевіривши їх належними і допустимими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу. Звернення [PERSON] до суду з даним позовом є реалізацією передбаченого законом способу захисту її цивільного права, оскільки вчинення виконавчого напису створює для боржника обов`язок примусового виконання без вирішення спору судом по суті. Відповідно до статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи лише у разі подання документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Обов`язок доведення наявності саме безспірної заборгованості покладається на стягувача. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14, при вирішенні спорів про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд повинен перевіряти не лише формальне дотримання нотаріусом процедури його вчинення, а й наявність на момент його вчинення безспірної заборгованості. У разі відсутності документів, передбачених чинною редакцією Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172, виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Суд зазначає, що у межах даної справи не вирішується питання про дійсність кредитного договору чи наявність зобов`язання як такого. Предметом перевірки є виключно наявність правових підстав для позасудового стягнення. Навіть у разі існування цивільного зобов`язання, право на примусове стягнення у позасудовому порядку виникає лише за умови відсутності спору щодо його розміру та підстав. Якщо ж між сторонами існує спір про право, такий спір підлягає вирішенню виключно судом у позовному провадженні. Оскільки матеріали справи не підтверджують подання нотаріусу належних документів, які б свідчили про безспірність заборгованості [PERSON] , суд доходить висновку, що підстави для вчинення виконавчого напису були відсутні. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Разом із тим сам по собі факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів не є безумовною підставою для застосування позасудового способу захисту права у вигляді виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до статей 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти у порядку та в строки, визначені договором. Разом із тим питання про обсяг, розмір та правомірність нарахування процентів може бути предметом судового розгляду у разі наявності спору між сторонами. Суд також враховує усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої нарахування процентів після спливу строку кредитування або за відсутності належного погодження сторін може бути предметом спору, що виключає можливість позасудового стягнення в порядку виконавчого напису. Отже, навіть за наявності цивільного зобов`язання між сторонами, у разі існування спору щодо розміру боргу чи правомірності нарахування процентів та штрафних санкцій такий спір підлягає вирішенню виключно судом у позовному провадженні. За встановлених обставин суд доходить висновку, що вимога, на підставі якої було вчинено виконавчий напис № 113966 від 15 грудня 2020 року, не відповідала критерію безспірності, а тому зазначений виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Щодо судових витрат, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у разі задоволення позову. Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, понесені нею судові витрати підлягають стягненню з відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у встановленому законом розмірі, що підтверджується відповідною квитанцією. Таким чином, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи встановлені судом обставини, оцінку доказів у їх сукупності та правові висновки Верховного Суду щодо обов`язковості підтвердження безспірності заборгованості для вчинення виконавчого напису, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис № 113966 від 15 грудня 2020 року вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved