Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, в якому просила визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, в якій вказано, що вона є: «воровкою, що краде в нього гроші, зарядний прилад до мобільного телефону. А також називає її ненаситною тварью, великою паскудою», розповсюджену [PERSON] серед родичів та мешканців житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, в якій вказано, що вона є: «воровкою, що краде в нього гроші, зарядний прилад до мобільного телефону. А також називає її ненаситною тварью, великою паскудою», яка розповсюджувалася у вигляді нецензурної лайки, шляхом озвучення серед родичів та жителів будинку за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50 000,00 грн. На обгрунтування позову [PERSON] зазначила, що народилася та проживає за адресою: [ADDRESS] . Також у вказаному житлі проживає її колишній чоловік [PERSON] , шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач називає позивача «воровкою, що краде в нього гроші, зарядний прилад до мобільного телефону. А також називає її ненаситною тварью, великою паскудою, що я здохну або подавлюся». Поряд з цим, він нецензурно лається щодо позивача в загальному, кричить при родичах та сусідах, що вона здохне або подавиться, погрожує застосувати фізичну силу. Одного разу відповідач накинувся з молотком та вдарив позивача, краде її особисті речі. [PERSON] неодноразово не впускав позивача до приміщення квартири та виганяв, внаслідок чого позивач вимушена була тривалий час перебувати на вулиці. Позивач має реальні побоювання, що відповідач може вбити її або спричинити реальні загрози її здоров`ю. Кривдник [PERSON] також неодноразово погрожував відповідачу, що вона не виживе, погрожував застосувати до неї ніж та застосував молоток: замахнувся та вдарив. У зв`язку із вказаним позивач зверталася до правоохоронних органів. Дніпровським управлінням поліції ГУНП у місті Києві відкрито кримінальне провадження № 12025105040000723. Поширена відповідачем інформація має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальноприйнятих правил співжиття, принципів етики і моралі, та є такою, що порушує немайнові права позивача. Поширена інформація також не є оціночним судженням. Поширення такої інформації відповідач порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Поширення такої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача, що впливає на зниження цінності особи позивача. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особистості позивача серед оточуючих, порушив честь позивача, оскільки професія вчителя є соціально важливою. Неправомірними діями [PERSON] позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях та переживаннях, порушення душевної рівноваги, у зв`язку із тим, що до позивача відповідач ставився зневажливо, погрожував та кричав нецензурною лайкою в присутності родичів та інших осіб - мешканців будинку. З огляду на викладене позов просила задовольнити. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків - два дні з дня отримання копії ухвали. 06 жовтня 2025 року (вхід. № 60055) до суду від [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору, чим виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду по суті на 19 листопада 2025 року на 14 год. 00 хв, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки. В судове засідання викликано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 10 листопада 2025 року (вхід. від 11 листопада 2025 року № 68632) до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бойка Є.В., надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Позивач стверджує, що [PERSON] поширив відносно неї недостовірну інформацію, проте, це не відповідає дійсності, адже відповідач, якщо щось негативне і висловлював в бік позивача, то аж ніяким чином це не поширював. В даному випадку він не ходив по двору і не висловлювався прилюдно в бік позивача негативними словами, не розклеював листівки з такими образами, не розповсюджував чутки, тому не зрозуміло яким чином він порочить честь, гідність, а головне ділову репутацію [PERSON] . Між сторонами існують тривалі особисті неприязні стосунки - вони є колишнім подружжям, розлученим ще у 2009 році, і весь час проживають в однієї квартирі. Під час спільного проживання між ними постійно виникають побутові конфлікти, словесні суперечки, у ході яких, відповідач (80-річний чоловік), діючи на емоційному ґрунті, через майже відсутній слух, гучно може вимовляти різні вислови, які не поширює серед невизначеного кола осіб, а лише висловлює під час приватної сварки, в обличчя позивача. Вислови, зроблені у стані емоційного напруження, не можуть розцінюватися як поширення відомостей, які підпадають під ознаки, передбачені статтею 277 ЦК України («спростування недостовірної інформації»), оскільки вони не були поширені серед широкого кола осіб; не містили фактичних тверджень, підтверджених будь-якими доказами (відсутній намір повідомити третіх осіб про «факти «крадіжки»); мали характер емоційного оціночного судження. Таким чином, дії відповідача точно не мають складу цивільного правопорушення у формі приниження честі, гідності та ділової репутації. Фраза «ти здохнеш або подавишся», яку нібито висловив відповідач, є, безумовно, некоректним емоційним висловом, однак вона: не містить конкретних намірів або дій, спрямованих на заподіяння шкоди; точно не супроводжувалась фізичними діями, зброєю, спробами нападу тощо; і не могла бути сприйнята як реальна погроза, хоча б з огляду на поважний вік відповідача (80 років) та його фізичний стан. Кожна провокація позивача, брудна змога принизити колишнього чоловіка, тільки підштовхує відповідача на гучні лайки, що є результатом емоційного вибуху у відповідь на провокуючі дії чи висловлювання позивача. Тобто, такі дії мають спонтанний характер, не спрямовані на приниження честі та гідності як соціальної цінності; умислу принизити позивача немає. Відповідач є особою похилого віку (80 років), має хронічні захворювання, майже повна глухота, що впливає на емоційний контроль і манеру розмови, оскільки він не тільки погано чує, що йому кажуть, а ще й сам себе не чує. Його висловлювання не слід сприймати як агресію чи суспільно небезпечні дії, а лише як прояв емоційного стану старої людини під час конфлікту та намагання бути почутим. Поширення недостовірної інформації серед третіх осіб не було; наявність шкоди репутації не було; висловлювання були емоційними судженнями, позов не має ознак, передбачених статтями 277, 297, 299 ЦК України, і підлягає відхиленню як безпідставний. Позовна заява не містить належного опису обставин, які б підтверджували сам факт вчинення відповідачем будь-яких дій, що могли б принизити честь і гідність позивача. Зокрема, не зазначено конкретного місця, часу та обставин, за яких, нібито, були висловлені спірні слова; не наведено жодних доказів присутності сторонніх осіб, які могли б підтвердити факт і зміст висловлювань; у якості свідків вказано лише двох доньок позивача, які є близькими родичами та відкрито вороже налаштованими до відповідача, що ставить під сумнів об`єктивність і достовірність їхніх свідчень. Факт нібито образливих висловлювань не доведено належними та допустимими доказами, що унеможливлює встановлення складу правопорушення та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Доньки позивача є прямо зацікавленими у результаті розгляду справи і мають особисту образу та матеріальну зацікавленість у приниженні авторитету відповідача. Відповідач був співвласником квартири, де проживають сторони, однак, у 2024 році уклав договір дарування належної йому частки зазначеної квартири на користь третьої особи. Після вказаної події відносини між сторонами значно погіршилися, оскільки доньки позивача вважали себе спадкоємицями цієї частки та відверто висловлювали і висловлюють невдоволення діями батька. У сторін після розірвання шлюбу постійно виникають спори та сварки на фоні будь-якої дрібниці. [PERSON] , після того як дізналась, що [PERSON] подарував свою частину квартири іншій особі, взагалі почала його постійно і всюди провокувати. Сам же [PERSON] є дитиною війни, має купу хвороб і в такому віці, з урахуванням його проблем зі слухом, звичайно він відповідає на провокації лайкою, оскільки терпіти не може не справедливість, проте його гучні висловлювання в свій захист на провокації ніяк не можна розцінювати як розповсюдження негативної інформації. Висловлювання відповідача є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів, а тому не може розцінюватися як поширена недостовірна інформація, тому в даному випадку відсутній достатній баланс для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. З огляду на викладене у задоволенні позову просив відмовити. 19 листопада 2026 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, на підставі клопотання представника позивача, судове засідання відкладено до 14 січня 2026 року до 15 год. 00 хв. 14 січня 2026 року судове засідання, призначене на 15 год. 00 хв., знято з розгляду, у зв`язку із відсутністю електропостачання в приміщенні суду. Наступне судове засідання призначено на 24 лютого 2026 року на 14 год. 00 хв. 24 лютого 2026 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача - адвоката Горвата В.А., залишено без розгляду клопотання про виклик та допит свідків, в частині свідка [PERSON] . Також протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Бойка Є.В., про долучення доказів від 24 лютого 2026 року. У судовому засіданні допитано свідка [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Горват В.А., позов підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Бойко Є.В., заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Позивачем не підтверджено фактів здійснення образ. Відповідач не заперечує наявність конфліктів та сварок між сторонами, дійсно гучно говорить, але це пов`язано з вадами здоров`я, а саме - слуху. Тобто, між сторонами мають місце звичайні сімейні сварки, доказів вживання та поширення відповідачем висловів, які викладено у прохальній частині позову, позивачем не надано. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вислухаши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд встановив таке. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 29 січня 2009 року серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис від 29 січня 2009 року № 79. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] ». З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 травня 2025 року № 425640752 встановлено, що квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2998880980000, на праві спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору дарування від 03 вересня 2024 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Г.В., зареєстровано в реєстрі за № 3998, розмір частки - , та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 1998 року, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1, за реєстровим № 7-719, розмір частки - . Згідно листа Дніпровського управління поліції ГУ НП у місті Києві від 01 серпня 2025 року, вих. № 298250-2025, після вивчення матеріалів: ухвали судді Дніпровського районного суду міста Києва про внесення відомостей за скаргою [PERSON] , яка зареєстрована в Дніпровському УП ГУ НП у місті Києві за вхід. № СЕД-122134-2025 від 25 липня 2025 року, відділом дізнання розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12025105040000723 від 29 липня 2025 року за частиною першою статті 129 КК України. Також до матеріалів справи долучено відповідний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29 липня 2025 року за номером кримінального провадження № 12025105040000723, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 129 КК України за заявою [PERSON] про те, що 26 червня 2025 року, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , невстановлена досудовим розслідуванням особа вчинила погрозу вбивством [PERSON] . Водночас, з постанови від 21 жовтня 2025 року про закриття кримінального провадження встановлено, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025105040000723 від 29 липня 2025 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В постанові зазначено, що в ході проведення досудового розслідування [PERSON] відмовилась від приватного обвинувачення. В матеріалах справи також міститься заява [PERSON] від 07 жовтня 2025 року, у якій вона зазначила, що є потерпілою у кримінальному провадженні № 12025105040000723 від 29 липня 2025 року, однак, розслідування на підставі її заяви просить не проводити, оскільки розібралася в ситуації самостійно. Скарг та претензій ні до кого не має. Свідок [PERSON] у своїх показаннях повідомила, що позивач є її матір`ю, відповідач - вітчим. Відповідач ображає позивача, принижує та бажає їй смерті. Після розлучення вітчим продовжує проживати в квартирі з позивачем, в окремій кімнаті. Вживає щодо неї образливі слова, звинувачує в крадіжці, постійно принижує, кричить на неї на балконі, внаслідок чого такі образи чують сусіди та мешканці будинку. Свідок [PERSON] повідомила, що є спільною дитиною сторін. Відповідач постійно кричить на позивача та бажає їй смерті. Шлюб між сторонами давно розірвано, ще в 2009 році, проживають разом з 2019 року. Сварки між ними чула особисто. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Стаття 28 Конституції України гарантує кожній особі право на повагу до її гідності, а за частиною четвертою статті 32 основного Закону кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Тож право на захист честі, гідності і ділової репутації - один з основних способів захисту Конституційних прав людини на недоторканність особистого життя. Кожен має право захищати честь, гідність і ділову репутацію в суді, крім того Конституція України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе або членів своєї сім`ї. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок про те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. При цьому недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до положень статті 32 Конституції України та статей 91, 94, 201, 277 ЦК України самостійним об`єктом судового захисту є особисті немайнові права як фізичних, так і юридичних осіб. Особливим способом захисту та відновлення зазначених прав є, зокрема, спростування недостовірної інформації, внаслідок поширення якої такі права порушені. Суд враховує, що для застосування зазначеного способу захисту (відновлення) прав необхідною є наявність усіх елементів складу відповідного правопорушення. Тобто інформація має бути поширеною (доведеною до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб), має стосуватися позивача, має бути недостовірною (такою, що не відповідає дійсності), має порушувати особисті немайнові права позивача. При цьому вина особи, яка поширила недостовірну інформацію, не є необхідним елементом правопорушення для зобов`язання її спростувати таку інформацію. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №381/2767/19, від 20 грудня 2021 року у справі №134/55/19, від 28 червня 2022 року у справі №723/4697/20. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також має право на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та в такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». У пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ від 27 лютого 2001 року у справі «Jerusalem v. Austria» № 26958/95, пункт 43). Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 6 жовтня 2015 року). Вирішуючи спір про визнання поширеної інформації недостовірною суд має дотримати баланс необхідності втручання в процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору. Судом встановлено, що предметом спростування позивачем [PERSON] визначено такі висловлювання відповідача [PERSON] : «воровкою, що краде в нього гроші, зарядний прилад до мобільного телефону. А також називає її ненаситною тварью, великою паскудою». Предметом доказування у цій справі є наявність/відсутність оціночних суджень, думок, переконань, критичної оцінки певних фактів і недоліків та/або фактичних тверджень у поширеній інформації. Суд враховує, що сторони не заперечували факту наявності між ними неприязних відносин, що виникли на підгрунті тривалого внутрішньосімейного конфлікту, вони є колишнім подружжям, водночас, після розірвання шлюбу продовжили проживати у приміщенні квартири. Слід також врахувати, що відповідач [PERSON] не заперечував систематичних сварок між ним та позивачем та вживання грубих висловлювань щодо неї, водночас зазначив, що поширення недостовірної інформації щодо позивача серед сторонніх осіб не здійснював, публічно не оголошував, не публікував тощо. Як уже зазначалося раніше, під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Водночас, позивачем доказів поширення будь-яким із зазначених способів відповідачем недостовірної, негативної інформації щодо неї не надано, і що така інформація стала відома саме зі слів [PERSON] друзям, сусідам, знайомим, колегам, керівництву, тощо позивача. Як встановлено під час розгляду справи висловлювання відповідача відбувалися усно в ході сімейних конфліктів, в тому числі у присутності повнолітніх дітей сторін. Суд враховує, що висловлювання осіб в ході усних конфліктів на ґрунті неприязних відносин, в тому числі внутрішньо сімейних чи між співмешканцями, можуть мати образливий характер та спричиняти певний психо-травматичний вплив на учасників конфлікту, водночас, такі висловлювання обумовлені природою виникнення таких конфліктів та певним емоційним напруженням між учасниками, є умовними поняттями та не можуть належати до стверджувальної інформації, яка наділена будь-якими фактичними даними. Поряд з цим, сторони також не заперечували, що відповідач має проблеми зі слухом, у зв`язку із чим доволі голосно розмовляє. На думку суду, спірні висловлювання [PERSON] стосовно особи позивача є оціночними судженнями, оскільки відображають власні думки відповідача, засновані на його баченні певних подій та обставин, особистому сприйнятті відповідачем певної поведінки позивача, тривалого конфлікту між ними і не можуть бути витлумачені як повідомлення про конкретні факти. Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 (провадження № 61-9907св22). Суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33). Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Оцінюючи зміст й направленість оспорюваних висловлювань [PERSON] , суд вважає, що останні носять саме оціночний, а не стверджувальний характер суджень. Поряд з цим, такі висловлювання відображають власні переживання й емоції, викликані певними подіями з особистого, сімейного життя, особисте сприйняття відповідачем певної поведінки позивача і не може бути розцінена як повідомлення про конкретні факти, тому оспорювані висловлення є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Посилання позивача на заподіяння шкоди її діловій репутації саме через певні висловлювання відповідача не обґрунтовано будь-якими доказами, в тому числі і факт поширення такої інформації серед колег чи учнів позивача чи наявність суспільного осуду, пов`язаного саме зі змістом таких висловлювань. Водночас, суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказані особи є близькими родичами сторін та імовірними учасниками конфліктів, що виникають між сторонами, тому можуть бути зацікавленими в розгляді даної справи. Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що відповідачем здійснювалося поширення недостовірної інформації щодо позивача, що порушує її особисті немайнові права, або факт заподіяння шкоди її особистим немайновим благам, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації. Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні первісної вимоги, похідна вимога про стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягає. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України). Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed