Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

І. Стислий виклад позиції і вимоги позивача [PERSON] через свого представника адвоката Москаленко Н.І. звернувся з цим позовом до суду та в обґрунтування вимог зазначив таке. 04.04.2002 ним та його дружиною [PERSON] в рівних частках (по 1/2) була придбана квартира [ADDRESS] (наразі Дніпрі). Від шлюбу з [PERSON] він має двох дітей відповідачів [PERSON] , яка народилася [INFO] , та [PERSON] , народженого [INFO] . [INFO] [PERSON] померла, її заповіт був визнаний недійсним судом, то ж, за законом її спадкоємцями були він, їхні діти та мати дружини [PERSON] . Позивач та відповідач [PERSON] успадкували по 1/6 частці квартири, відповідач [PERSON] на спадщину не претендувала, про що 22.03.2011 склала заяву, засвідчену Генеральним Консулом України в Нью-Йорку (США). Спадкоємець [PERSON] померла [INFO] та заповіла своє майно відповідачеві [PERSON] , яка прийняла спадщину та отримала відповідне свідоцтво щодо квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим до спадкового майна не увійшла 1/6 частка квартири, яку [PERSON] отримала після смерті її доньки [PERSON] . Після звернення [PERSON] до суду рішенням суду від 26.06.2013 за нею визнане право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] . За даними державних реєстрів станом на 13.07.2023 власниками цієї квартири є позивач [PERSON] (2/3), відповідач [PERSON] (1/6) та померла [PERSON] (1/6). 1/2 частка квартири належить йому на підставі договору дарування від 23.02.2006. Загальна вартість квартири згідно з виданими свідоцтвами про право на спадщину за законом складала 71384,00 грн, вартість 1/6 частки 11897,33 грн. З 15.11.2006 він мешкає в спірній квартирі з іншою жінкою як чоловік і дружина, ними ведеться спільне господарство. Відповідачі не проживають там з 2004 року, він повністю утримує квартиру, робить ремонт, провів реорганізацію площі, виконав суттєві поліпшення умов для проживання без участі дітей в цих процесах. Вони не користуються спільним майном, яке є неподільним, мають інше місце для проживання, вартість їхніх часток незначна, то ж, він вважає за доцільне та таке, що не порушить права співвласників, сплатити їм вартість їхніх часток у грошовому еквіваленті. З урахуванням уточнених вимог просив суд припинити право власності відповідачів на належні їм частини квартири, присудивши на їхню користь грошову компенсацію по 62729,00 грн кожному, та визнати за ним право власності на ці частини. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи Позивач [PERSON] та його представник до суду не з`явилися, представником Москаленко Н.І. надано суду заяви про розгляд справи без їхньої участі, в якій підтримала позовні вимоги, а також про згоду на ухвалення у справі заочного рішення. Відповідачі до судового засідання не з`явилися з невідомої суду причини, про час та місце розгляду справи повідомлялися у порядку, передбаченому ЦПК України, клопотання про відкладення розгляду справи від них не надходило. Відзиву на позовну заяву до суду не надсилали, про свою позицію у справі не повідомили. Представник третьої особи також до суду не прибув, письмових пояснень, а також будь-яких заяв або клопотань від третьої особи не надходило. Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі Справа перебувала в провадженні судді Кондрашова І.А. та після здійснення повторного автоматизованого розподілу ухвалою суду від 22.09.2025 була прийнята до провадження з призначенням підготовчого засідання на 07.11.2025, яке відкладалося на 10.12.2025. Ухвалою суду від 10.12.2025 підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду по суті на 22.01.2026. Розгляд справи відкладався на 02.03.2026 через неявку відповідачів та представника третьої особи. В судовому засіданні 02.03.2026 у зв`язку із повторною неявкою відповідачів, що повідомлялися належним чином про час та місце судового розгляду, врахувавши неподання ними відзиву та згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, судом постановлено розглядати дану справу з ухваленням заочного рішення в порядку статей 280-282 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми позивача [PERSON] та його дружини [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . За життя [PERSON] 04.04.2002 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Повєткіною Н.М. за №2842, [PERSON] та [PERSON] набули у приватну спільну часткову власність по 1/2 кожний квартиру [ADDRESS] . 15.06.2005 [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., яким все своє майно заповіла [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.11.2010, за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] заповіт [PERSON] від 15.06.2005 визнано недійсним. 21.10.2005 [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Жуковою Ю.Ю., яким все своє майно заповіла [PERSON] 07.10.2003 договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Повєткіною Н.М. за №7485, [PERSON] подарував своєму синові [PERSON] належну йому 1/2 частину вказаної квартири. Втім, 23.02.2006 договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Повєткіною Н.М. за №350, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за довіреністю, посвідченою консулом Генерального консульства України в м. Нью-Йорк, США, подарувала [PERSON] вказану 1/2 частку вказаної квартири. 22.03.2011 [PERSON] в м. Нью-Йорк, США, склала заяву про відмову від спадкування за законом після смерті [PERSON] , посвідчену консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (США). 27.04.2011 державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Єремеєвою А.А. видані [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку спірної квартири кожному. 27.07.2011 державним нотаріусом Черновською Л.Г. видане [PERSON] додаткове свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частину спірної квартири. 05.09.2012 [PERSON] приватним нотаріусом Повєткіною Н.М. видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2013, яке набрало законної сили 09.07.2013, визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Станом на 13.07.2023 за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира [ADDRESS] належить в 2/3 часток [PERSON] та по 1/6 [PERSON] та [PERSON] (померла). З наданих позивачем [PERSON] заяв, квитанцій, товарних чеків, накладних, виписок з карткового рахунку [PERSON] тощо вбачається, що він придбавав товари для ремонту, систематично сплачував комунальні послуги в спірній квартирі. Висновком експерта від 08.04.2025 №3475-24 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження встановлене, що поділити квартиру [ADDRESS] на 1/6, 1/6 та 2/3 часток між співвласниками неможливо. Звітом про оцінку майна станом на 22.07.2025 визначено, що загальна вартість двокімнатної квартири загальною площею 52,8 м2, житловою 28,0 м2 за адресою: [ADDRESS] , становить 376374,00 грн, ринкова вартість 1/6 частки квартири становить 62729,00 грн. 10.11.2025 позивачем [PERSON] на депозитний рахунок ТУ ДСА України двома платежами внесені грошові кошти по 62729,00 грн в якості грошової компенсації за 1/6 частки майна на користь [PERSON] та [PERSON] відповідно. Згідно з відповіддю головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 20.11.2025 відомості про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 08.11.2017 по 20.11.2025 відповідачами [PERSON] , [PERSON] в базі даних не виявлені. V. Оцінка суду Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У ст.365 ЦК України унормоване, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто ст.365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст.365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування ст.365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що відображено в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №219/1551/17, від 27.04.2021 у справі №524/2579/18, від 29.01.2021 у справі №629/511/17, від 24.11.2021 у справі №754/16751/18. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17. У постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №760/8958/15, від 01.06.2023 у справі №344/2399/21, від 11.12.2023 у справі №442/7979/21, від 10.01.2024 у справі №344/6767/14 зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Верховний Суд України у постанові від 13.01.2016 у справі №6-2925цс15 вказував, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності. Отже, у справі, яка розглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно, щоб позивач довів наявність хоча б однієї з обставин, передбачених п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, тобто чи є частка відповідача незначною і чи може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників [PERSON] та [PERSON] , а також факт попереднього внесення позивачем вартості відповідних часток на депозитний рахунок суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач стверджує, що відповідачі фактично не користуються спірним майном, участі у витратах на його утримання не беруть, постійно проживають у США. Зазначене підтверджується наданими позивачем доказами утримання ним спірного майна та тим, що всі документи, які надавалися відповідачами з питань спірного майна в минулому, посвідчені Консульством України в Нью-Йорку. Суд не приймає відповідь Державної прикордонної служби України про відсутність в базі даних відомостей про перетин відповідачами державного кордону України як підтвердження факту перебування їх на території України, оскільки інформація щодо відповідачів надана за період з 08.11.2017 по 20.11.2025, у той час як довіреність [PERSON] посвідчував на території США у 2006 році, а заяву про відмову від спадщини [PERSON] засвідчив консул 22.03.2011. Згідно з п.17 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», затвердженого наказом МВС України від 27.09.2022 №614, інформація з персональними даними осіб в Базі даних зберігається впродовж 10 років з дня її внесення. Після закінчення зазначеного строку інформація знеособлюється шляхом видалення та знищення персональних даних, що здійснюється у спосіб, який виключає подальшу можливість поновлення таких персональних даних та ідентифікації особи. Неподільність спірного майна підтверджена Висновком експерта від 08.04.2025 №3475-24 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження. З урахуванням встановлених у справі обставин, оцінки зібраних доказів у їх сукупності, судом встановлено, що частки відповідачів у спірному житловому будинку є незначними, що підтверджується розрахунками площі: кожен з відповідачів володіє 1/6 часткою квартири, що становить 8,8 м2 загальної та близько 4,67 м2 житлової площі. Зазначене свідчить про істотну меншість часток відповідачів у порівнянні з позивачем (35,2 м2 загальної площі, 18,67 м2 житлової площі), та є меншою за норму забезпечення житлом, встановлену ст.47 Житлового кодексу України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (13,65 м2 на одну особу). Дослідженими судом доказами підтверджено, що відповідачі фактично не користуються спірним нерухомим майном, не проживають у ньому, участі в його утриманні не беруть. Фактична відсутність відповідачів на території України, їхня бездіяльність щодо реалізації прав власника на спірне майно, тривала відсутність проживання в квартирі, невчинення жодних дій, пов`язаних з утриманням чи користуванням майном, свідчать про відсутність у них інтересу щодо володіння та розпорядження належними їм частками. При цьому судом враховано, що позивачем на виконання вимог ст.365 ЦК України попередньо внесені на депозитний рахунок грошові кошти для компенсації вартості часток відповідачам у розмірі ринкової вартості часток відповідачів, визначеної звітом про оцінку майна, що підтверджено відповідними платіжними документами. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у справі доведено наявність передбачених законом підстав, визначених ст.365 ЦК України, а саме: частки відповідачів є незначними; виділ таких часток у натурі є неможливим; припинення права не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд керується вказаним вище висновок про ринкову вартість 1/6 частки квартири, враховуючи положення п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України, відповідно до яких одним з основних принципів цивільного судочинства, зокрема, є змагальність сторін. Також суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 у справі №671/1543/21 про те, що за умови доведення наявності підстав, передбачених ч.ч.1,2 ст.365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача до відповідачів, припинивши право спільної часткової власності, визнати за ним право власності та стягнути грошову компенсацію вартості часток відповідачів. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved