Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

14 жовтня 2026 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив стягнути з останнього заборгованість у загальній сумі 134 400 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, а також зазначити у рішенні суду про стягнення в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України з відповідача інфляційних втрат і 3 % річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.01.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено Договір № 4800318 про надання коштів на умовах споживчого кредиту на засадах строковості, зворотності та платності. Відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту становить 21 000 грн, строк кредитування 360 днів, періодичність сплати процентів кожні 20 днів, стандартна процентна ставка 1,5 % за кожен день користування кредитом. На виконання умов договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало відповідачу кредитні кошти у сумі 21 000 грн шляхом їх зарахування на платіжну картку № [NUMBER] . У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань 27 лютого 2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі договору факторингу № 27/02/25 відступило за плату, а ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» набуло право грошової вимоги до відповідача у загальній сумі 104 895,00 грн, з яких: 21 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 73 395,00 грн заборгованість за відсотками, 10 500,00 грн штрафні санкції. Після укладення договору факторингу позивачем у межах строку кредитування за 127 днів додатково нараховано 40 005,00 грн процентів. Процесуальні дії та рішення у справі. 21 листопада 2025 року ухвалою суду від позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження; задоволено клопотання позивача про витребування доказів, що містять банківську таємницю. 19 лютого 2026 року протокольною ухвалою постановлено здійснювати заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. 30 грудня 2025 року на виконання ухвали суду від АТ «ПУМБ» надійшла інформація щодо зарахування кредитних коштів. Позиції учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзиву та доказів не подав. Поштові відправлення повернуті з відміткою про відсутність адресата, також здійснювалося повідомлення засобами електронного зв`язку. З огляду на вимоги ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 247 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом установлено, що 10 липня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 4800318 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно з умовами договору сума кредиту становить 21 000 грн, строк кредитування 360 днів, стандартна процентна ставка 1,5 % за кожен день користування кредитом, а кредит надано у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну картку, зазначену відповідачем під час укладення договору. Договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «79967» 10.07.2024 о 10:14:47. Згідно з листом АТ «ПУМБ» від 30 грудня 2025 року підтверджено зарахування 10 липня 2024 року о 10:16:28 на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «ПУМБ», кредитних коштів у сумі 21 000,00 грн. Із договору факторингу № 27/02/2025 встановлено, що право грошової вимоги до відповідача відступлено ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 27 лютого 2025 року заборгованість відповідача становила 21 000,00 грн основний борг, 73 395,00 грн нараховані проценти та 10 500,00 грн штрафні санкції, усього 104 895,00 грн. Крім того, у межах строку кредитування за період з 28 лютого 2025 року по 04 липня 2025 року позивачем нараховані додатково 40 005,00 грн процентів відповідно до умов договору. Застосовані норми права. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як передбачено ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Також, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 205 ЦК України щодо форм правочину, способу волевиявлення встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Крім того, ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023. Закон України від 22.11.2023 № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів (з 24.12.2023 по 22.04.2024) - 2,5 %; протягом наступних 120 днів ( з 23.04.2024 по 21.08.2024) - 1,5 %, з 22.08.2024 року 1%. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Мотиви і висновки суду. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи та письмові докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов таких висновків. Встановивши з наданих доказів обставини справи та з огляду на положення чинного законодавства, суд вважає доведеним обов`язок відповідача повернути позивачу як новому кредитору грошові кошти відповідно до умов кредитного договору, а порушене право позивача таким, що підлягає захисту на підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що кредитний договір укладено у спосіб, визначений законодавством України, з дотриманням вимог щодо його форми та змісту, а умови договору не суперечать вимогам законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Судом установлено, що договір укладено 10 липня 2024 року, тобто після набрання 24.12.2023 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово встановлено обмеження максимальної денної процентної ставки: з 23.04.2024 по 21.08.2024 1,5 %, а з 22.08.2024 1 %. Оскільки сума кредиту становить 21000 грн, максимально допустимий розмір процентів: за період з 10 липня 2024 року по 21 серпня 2024 року складає 1,5 % на день, що становить 315 грн на день, або 13 545,00 грн за 43 дні; за період з 22 серпня 2024 року по 04 липня 2025 року 1 % на день, що становить 210 грн на день, або 66 570,00 грн за 317 днів. Таким чином, максимально допустимий розмір процентів за вказаний період становить 80 115,00 грн (13 545,00 грн + 66 570,00 грн). Заявлена до стягнення сума процентів у розмірі 113 400,00 грн (73 395,00 грн + 40 005,00 грн) перевищує встановлену законом межу, а тому в частині 33 285,00 грн (113 400,00 грн 80 115,00 грн) задоволенню не підлягає. Отже, підлягають стягненню 21 000,00 грн основного боргу та 80 115,00 грн процентів, усього 101 115,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стосовно вимог про зазначення в рішенні суду про стягнення в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України з відповідача інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Як передбачено частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VIІ цього Кодексу. Частинам десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України кореспондують норми частин одинадцятої, дванадцятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», які конкретизують порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за алгоритмом (формулою), визначеним у рішенні суду. Зокрема врегульовано, що якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Правила частини десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України встановили виняток із зазначеного загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами у справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення такого судового рішення. Правова мета приписів частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України передовсім полягає у наданні суду повноважень поширити дію постановленого ним рішення і продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення. При ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Формулювання вказаних норм процесуального права визначають право, а не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великою Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22. Водночас перехідні положення п.?18 Закону №?2120-IX від 15.03.2022 передбачають, що у період дії воєнного або надзвичайного стану в Україні та протягом 30 днів після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності та обов`язку сплати неустойки, штрафу чи пені. Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3?% річних за статтею 265 ЦПК України може застосовуватися лише з моменту закінчення зазначеного періоду, тобто після припинення дії воєнного/надзвичайного стану та спливу 30 днів після цього, і не поширюється на період, охоплений п.?18. Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, який діє і на даний час. Суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є такими, що не підлягають до задоволення. Зважаючи на зазначене, суд відмовляє в задоволені відповідної позовної вимоги. Щодо судових витрат. 01 серпня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» та адвокатом Дідух Є.О. було укладено договір №01/08/2024-А про надання юридичних послуг та, за результатами наданих послуг, їх вартість складає 10000 грн. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України закріплено, щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами, разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката, на думку суду, не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Тому, враховуючи складність справи та обґрунтованість позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. Оскільки позов задоволено на суму 101115,00 грн із заявлених 134 400,00 грн (101115 ? 134400 = 0,75234, або 75 %), з відповідача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 2 422,40 ? 0,75 = 1 816,80 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 ? 0,75 = 7 500,00 грн.

Outcome: partial