Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі позивача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. [PERSON] , будучи громадянкою Російської Федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 березня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 508 набула у власність земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425, площею 0,9707 га, яка знаходиться на території Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області. 31 березня 2015 року відомості внесено до Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 610006263242, номер відомостей про речове право: 9237538, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 20404056 від 31 березня 2015 року). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до ч. 2 цієї статті у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Поряд із цим, згідно ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов?язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Враховуючи, що відповідачкою не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, земельна ділянка з кадастровими номерами 6324284000:02:002:0425 підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4 ст. 145 ЗК України). Таким органом згідно чинного законодавства є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи. Таким чином, обраний Харківською окружною прокуратурою спосіб захисту порушених інтересів держави, а саме: припинення права власності громадянки Російської Федерації [PERSON] на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами 6324284000:02:002:0425, шляхом її конфіскації на користь держави в повній мірі відповідає вимогам законодавства. На обгрунтування підстав представництва прокурором інтересів держави в суді вказав, що 02 лютого 2024 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області було скеровано запит з метою встановлення вжитих вказаним органом заходів з метою конфіскації у [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим № 6324284000:02:002:0425, яка не була відчужена нею протягом року. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 13 лютого 2024 року вказаний орган до суду не звертався та наміру звернутися з відповідним позовом до суду з вказаного листа не простежується. Зазначене оцінюється прокурором як бездіяльність уповноваженого органу в даному випадку. Вказане в повній мірі узгоджується з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та надає можливість і право прокурору звернутися з позовом в інтересах держав в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, як уповноваженого органу у даних правовідносинах. Судові витрати у зв?язку з розглядом даного позову складаються з суми судового збору. ???Просив припинити громадянці Російської Федерації [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425 площею 0,9707 га відомості (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 610006263242, номер відомостей про речове право: 9237538, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 20404056 від 31 березня 2015 року), шляхом її конфіскації на користь держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (код ЄДРПОУ: 39792822), судові витрати стягнути з відповідача за наступними реквізитами: Харківська обласна прокуратура код 02910108, рахунок UA178201720343160001000007171, код класифікації видатків бюджету - 2800. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 липня 2024 року позовну заяву Керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах держави в особі позивача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвала Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 лютого 2026 року постановлено здійснювати заочний розгляд справи. Прокурор Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури Малюкін Р. В. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Позивач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не направило представника для участі у судовому засіданні, через систему «Електронний суд» представник позивача Остапук Г. М. надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника та просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про день та час слухання справи, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Зі згоди прокурора, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 31 березня 2015 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л. А., зареєстрованого в реєстрі № 508, вбачається, що [PERSON] , громадянка Російської Федерації, після смерті свого брата набула право на спадщину, що складається з земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425, площею 0,9707 га, яка знаходиться на території Нововодолазької селищної ради Харківського району Харківської області (а. с. 14). 31 березня 2015 року відомості про право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425, площею 0,9707 га внесено до Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 610006263242, номер відомостей про речове право: 9237538, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 20404056 від 31 березня 2015 року) (а. с. 12). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України). За ч. 3, 4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Поряд із цим, за приписами ч. 1 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Отже, відповідач, набувши право власності на земельну ділянку у порядку спадкування, повинна була виконати вимоги ст. 81, 145 ЗК України, проте передбаченої земельним законодавством процедури, щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року [PERSON] не дотримано. Відповідно до листа Управління Служби безпеки України в Хакрівській області № 70/5/6-10801 від 19 жовтня 2023 року управлінням встановлено ряд земельних ділянок сільськогосподарського призначення, якими протиправного володіють громадяни рф, в порушення вищевказаних норм Земельного кодексу України, зокрема з наступними кадастровими номерами: 6324284000:02:002:0425 (площа 0.9707 га), власник [PERSON] (а. с. 5). За інформацією Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України № б.5-16171/6-23 від 03 січня 2024 року за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України [PERSON] не значиться (а. с. 15). Частиною 3 ст. 145 ЗК України визначено, що у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов?язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (п. в абз. 1 ст. 143 ЗК України). Згідно з ч. 4 ст. 145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Частиною 1 ст. 148 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. За приписами п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі ст. 356 ЦК України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23 січня 2018 року. Відповідно до Довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості від 26 лютого 2024 року вартість земельної ділянки з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425 становить 62901 грн (а. с. 18-20\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-). Щодо представництва прокурором інтересів держави суд зазначає таке. Частиною 2 ст. 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи й інтереси інших осіб, визначені у статті 56 ЦПК України. За приписами ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, потреба їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування правил, передбачених статтею 185 цього Кодексу (ч. 4 ст. 56 ЦПК України). Окрім того порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначений спеціальним законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з аб. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (аб. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Такі правові висновки викладені у постанові Великої палати Верховного суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21) (п.п. 8.38, 8.40 даної постанови). Такого самого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 12 березня 2024 року у справі №927/1206/21(провадження № 12-31гс23) (п. 72) зазначивши таке: Оскільки прокурор вважає, що у спірних правовідносинах є компетентний орган, уповноважений на захист порушених інтересів держави, Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу на те, що при зверненні до суду з позовом прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 81). Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України № 15 від 14 січня 2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Підпунктами 42 пункту 4 вищевказаного Положення, передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи. Таким органом на території Харківської області є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 21 травня 2021 року № 248, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Таким чином, Управління наділене повноваженнями щодо подання до суду позову про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. 08 лютого 2024 року прокурором до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області було скеровано запит № 62-562ВИХ-24 з метою встановлення вжитих вказаним органом заходів з метою конфіскації у [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим № 6324284000:02:002:0425, яка не була відчужена нею протягом року (а. с. 21 - 22). Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 13 лютого 2024 року № 10-20-14-1193/0/19-24 вказаний орган до суду не звертався та наміру звернутися з відповідним позовом до суду з вказаного листа не простежується (а. с. 23 - 24). Вказане в повній мірі узгоджується з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та надає можливість і право прокурору звернутися з позовом в інтересах держав в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, як уповноваженого органу у даних правовідносинах. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «окін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Серков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов?язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об?єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Таким чином, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425 [PERSON] набула 31 березня 2015 року тa враховуючи положення ст. 145 Земельного кодексу України у строк до 31 березня 2016 року вона повинна була здійснити відчуження набутих нею земельних ділянок. У свою чергу, [PERSON] не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої нею земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, у зв`язку з чим така земельна ділянка з кадастровим номером 6324284000:02:002:0425 підлягає конфіскації за рішенням суду. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зі змісту ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку що позовні вимоги Керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах держави в особі позивача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, при ухваленні рішення відповідно до приписів ст. 265 ЦПК України суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. При поданні позовної заяви позивачем, відповідно до Закону України "Про судовий збір", було сплачено судовий збір в сумі 3028,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved