Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.03.2019 між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він передає у власність [PERSON] грошову суму в розмірі, еквівалентному 36750 доларам США, що становить 992250 грн. В силу приписів ч.2 ст.533 ЦК України вони погодили, що повернення боргу відбуватиметься таким чином, щоб його розмір відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долара США в АТ «Креді Агріколь банк» на день виконання рішення, а не за офіційним курсом гривні до долара США Національного банку України. Відповідач зобов`язався повернути отриману ним суму позики в повному обсязі до 04.04.2019 включно, на підтвердження чого особисто склав і підписав відповідну розписку. Також умовами договору передбачено за прострочення виконання зобов`язань сплату пені в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення. Термін повернення зазначеної суми позики пройшов, проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. У зв`язку з цим просив суд стягнути зі [PERSON] на свою користь: заборгованість за договором позики в загальній сумі в гривнях, еквівалентній 291306,68 доларів США, встановленим АТ «Креді Агріколь банк», що становить 12 220315,23 грн, та яка складається з: суми основного боргу 36750 доларів США, пені за період з 05.04.2019 (наступний день після закінчення строку повернення позики) по 11.03.2020 (дата, що передує даті встановлення карантину) в сумі 251370 доларів США та 3 процентів річних за період з 05.04.2019 (наступний день після закінчення строку повернення позики) по 23.02.2022 (дата, що передує даті введення воєнного стану в Україні) в сумі 3186,68 доларів США. Також зазначив, що у зв`язку з подачею вказаного позову поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29700 грн, які також просить стягнути із відповідача. Представник позивача в засіданні підтримав позов із підстав, зазначених у ньому. Оригінал розписки відповідач направляв до суду, але він втрачений. Представник відповідача у своїх письмових від 24.02.2026 та усних поясненнях заперечив проти задоволення позову, позовні вимоги вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що [PERSON] не підписував договір позики №1 від 04.03.2019 та не складав розписку. Також, він передав позивачу належний йому автомобіль Land Rover, про який позивач у позовній заяві взагалі не вказує. Вважає, що у спірних правовідносинах позивачем не доведено існування між сторонами спірних боргових правовідносин за договором позики, виходячи із відсутності у нього оригіналу розписки від 04.03.2019, на підставі якого може бути встановлено факт існування боргових зобов`язань. Звернення позивача до суду більш, ніж через 6 років після настання строку повернення боргу (04.04.2019), свідчить про недобросовісність і штучне збільшення боргу за рахунок пені та 3 % річних та є окремою підставою для відмови у позові у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Окрім того, просив задовольнити подану ним 24.02.2026 заяву про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 5500 грн. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить такого висновку. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ст.1047 ЦК). Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.04.2021 у справі №642/4200/17 зазначено, що тлумачення ст.ст.1046,1047 ЦК свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Встановлено, що 04.03.2019 в м. Києві між сторонами був укладений договір позики №1, згідно якого [PERSON] , позикодавець, передає у власність [PERSON] , позичальнику, грошову суму в розмірі, еквівалентному 36750 доларів США за курсом продажу, встановленому ПАТ «Креді Агріколь банк», що становить 992250 грн (п.1), які позичальник зобов`язався повернути отриману ним суму позику в повному обсязі до 04.04.2019 включно (п.2). Позика є безпроцентною та не пов`язана із здійсненням підприємницької діяльності (п.п.3,4). За прострочення виконання зобов`язань позичальник виплачує пеню в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення (п.9). Представником позивача було надано суду оригінал вказаного договору, втім оригінал розписки, копія якої є в матеріалах справи, долучено ним не було. Зі змісту останньої слідує, що в м. Києві 04.03.2019 [PERSON] власноручно підтвердив, що «отримав від [PERSON] , грошову суму в розмірі 36750 доларів США за курсом продажу долара, встановленому ПАТ «Креді Агріколь банк», що становить 992250 грн» /а.с.11/. За усталеною практикою ВС сам по собі договір позики не є безумовним доказом факту передання грошей без розписки чи платіжних документів. Судом установлено, що оригінал розписки про отримання грошових коштів, на яку посилається позивач як на доказ передання відповідачу суми позики, до матеріалів справи фактично не подано. Хоча в описі вкладення до поштового відправлення від 08.12.2025 зазначено наявність оригіналу розписки, під час розкриття конверта працівниками суду такий документ відсутній, про що складено відповідний акт, долучений до матеріалів справи. Судом було роз`яснено представнику позивача, що в межах цивільного судочинства повноваження суду обмежуються розглядом спору між сторонами та оцінкою поданих ними доказів. ЦПК не передбачає обов`язку чи повноважень суду здійснювати перевірку дій оператора поштового зв`язку з приводу можливих порушень під час пересилання поштового відправлення. Обов`язок подання належних та допустимих доказів покладається на сторони у справі. У разі втрати поштового відправлення позивач не позбавлений права самостійно звернутись до оператора поштового зв`язку із заявою або претензією в порядку, передбаченому законодавством, однак такі дії не впливають на процесуальний обов`язок позивача подати витребуваний судом доказ. Обставини ненадання оригіналу розписки, попри твердження представника позивача про його направлення, не можуть бути усунені припущеннями або покладені на ризик відповідача, оскільки саме позивач несе процесуальний обов`язок належного підтвердження заявлених вимог. Крім того, суд звертає увагу, що за встановленими обставинами невиконане зобов`язання за договором становить суму, еквівалентну 992250 грн, тоді як заявлена до стягнення сума відповідальності перевищує 11 000 000 грн, що орієнтовно у 11 разів перевищує основний борг. Така різниця свідчить про очевидну диспропорцію між наслідками порушення грошового зобов`язання та заявленою мірою цивільно-правової відповідальності. Суд також виходить із принципів розумності, справедливості та добросовісності, закріплених у ст.ст.3,13 ЦК України, і враховує, що застосування неустойки не може перетворюватися на засіб одержання кредитором невиправданої вигоди. Нарахування санкцій у розмірі, який кратно перевищує суму основного зобов`язання, свідчить про їх явну неспівмірність наслідкам порушення. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому кожна з них несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У цій справі судом встановлено, що укладений сторонами договір позики підтверджує лише факт укладення такого договору, однак факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі 36750 доларів США не доведений. Відсутність оригіналу розписки свідчить про відсутність боргового зобов`язання, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Отож, за встановлених обставин справи і нормативного регулювання спірних правовідносин суд вважає, що поданий позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню. Щодо застосування до вказаного позову строків позовної давності, на чому наполягав представник відповідача, то слід зазначити наступне. У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння порушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»). Виходячи з вимог ст.261 ЦК, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язківку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Постановою КМУ від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом» з 11.03.2020 впроваджено дію карантину, під час якого строки, визначені, зокрема, ст.257 ЦК України, були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). 24.02.2022 Законом України «Про правовий режим воєнного стану в Україні» введено режим воєнного стану. Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2024, перебіг позовної давності, визначений ЦК, зупиняється на строк дії такого стану. Дія карантину була завершена 01.07.2023 відповідно до Постанови КМУ №651 від 27.06.2023. Воєнний стан наразі триває. У цій справі початок відліку строку позовної давності розпочався 04.04.2019 (коли закінчився строк дії договору позики), позивач звернувся до суду у червні 2025 року, але, враховуючи продовження строків, визначених ст.257 ЦК України, спершу на строк дії карантину, а потім на строк дії воєнного стану, позивачем з огляду на зазначені вище норми строк позовної давності не пропущений. Оскільки обидві сторони звільнені від сплати судового збору в силу приписів п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (обоє є інвалідами ІІ групи), такий відноситься на рахунок держави. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, підстави для відшкодування позивачу 29700 грн правових витрат відсутні. Щодо клопотання відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, понесену ним у зв`язку з пред`явленням до нього даного позову, то суд зазначає наступне. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів з фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання такими правами не допускається. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, окрім інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 ЦПК України. Судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням. В силу положень ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Матеріалами справи підтверджується, що між відповідачем та адвокатом Гаврилюком І. Д. 06.01.2026 укладено договір про надання правової допомоги у цій справі. Згідно акту наданих юридичних послуг від 20.02.2026 адвокатом були надані наступні види робіт: консультація, ознайомлення із матеріалами справи, підготовка (складання) процесуальних документів, представництво інтересів клієнта в суді на загальну суму 5500 грн, яка була сплачена відповідачем адвокату згідно акту отримання коштів. Правомірне очікування стороною відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У розумінні положень ч.5 ст.141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи у суді відповідачу надавалася професійна правова допомога адвокатом. Доказів на спростування розрахунку заявлених до відшкодування витрат або їх неспівмірності із складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони, позивач не надав. Відтак, відповідачем надано належні, допустимі, достатні та достовірні докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на його користь. Принцип повного відшкодування витрат на професійну правничу допомогу стороні, за наявності для цього законних підстав, ґрунтується на загальних принципах справедливості та компенсації в правовій системі. Зазначений принцип допомагає взаємно збалансувати тягар витрат і забезпечити ефективний доступ до правосуддя, оскільки це дає можливість: 1) стимулювати справедливі судові процеси: якщо сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, може очікувати відшкодування витрат на адвоката, це стимулює її використовувати правові засоби та користуватися послугами адвокатів для ефективного представлення своїх інтересів у суді, що сприяє справедливому та рівноправному судовому процесу; 2) захистити право на доступ до правосуддя: гарантування відшкодування витрат на професійну правничу допомогу забезпечує можливість захисту особою своїх прав у суді, незалежно від її фінансового стану, що сприяє реалізації принципу рівності перед законом; 3) збалансувати інтереси сторін: відшкодування витрат на професійну правничу допомогу сприяє встановленню балансу інтересів сторін та дає змогу стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, компенсувати витрати, що виникли внаслідок необхідності захищати свої права в суді; 4) забезпечити судову ефективність: якщо сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, може очікувати відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, це сприяє ефективності судового процесу та робить його більш доступним та прозорим. З урахуванням положень ЦПК України та практики ЄСПЛ щодо дійсності та необхідності наданих адвокатом послуг, співмірності вартості розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), ціною позову та значенням справи для сторони, з урахуванням встановлених обставин цієї справи, кількості судових засідань, виходячи з характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення заявленої суми витрат відповідача на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

Outcome: approved