Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.01.2026 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему Електронний суд з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на лікування в сумі 3633,60 грн., у відшкодування матеріальної шкоди - 16276,53 грн., та у відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову представник позивачки посилається на те, що 09.08.2025 року, приблизно о 22:42 транспортний засіб [PERSON] (позивач) рухався по вул. Ак. Корольова. Намагаючись повернути праворуч у двір до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , позивач помітила, що на в`їзді у двір був незаконно припаркований т/з «Lexus GS 300» д.н.з. [NUMBER] . [PERSON] попросила прибрати т/з «Lexus GS 300» д.н.з. [NUMBER] , однак водій [PERSON] (відповідач) в грубій формі відмовився від`їжджати, на зауваження [PERSON] щодо припинення вживання нецензурної лексики в громадському місці [PERSON] не реагував, подалі почав погрожувати фізичною розправою, бив двері машини ногами і руками, що вбачається із відео №1 (00:20 хв). Після того як [PERSON] почав бити ногами і руками по машині, [PERSON] прийняла рішення задля уникнення конфліктної ситуації поїхати далі. [PERSON] почав переслідувати т/з позивача. Зупинившись на червоне світло світлофора, [PERSON] відчула зіткнення автомобіля. Як вбачається із відео №1(01:14 хв), т/з «Lexus GS 300» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] під час зміни напрямку руху, а саме перестановці, не переконався, що це було безпечно та не створить перешкод або небезпеку іншим учасникам руху, внаслідок чого здійснив зіткнення із т/з «Nissan Leaf» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Представник позивача вказує, що факт порушення [PERSON] правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу позивача, було встановлено постановою Київського районного суду м. Одеса від 23.09.2025 року по справі №947/31284/25. Також представник вказує, що як вбачається з відео №1 (01:21 хв) [PERSON] перекрив рух транспортному засобу Ромаскевич О.Г. Відповідно до Відео №1 (01:25 хв) [PERSON] вийшов із транспортного засобу підійшов до автомобіля [PERSON] почав смикати ручку її автомобіля та бити його руками по дверям. Подалі [PERSON] викликала поліцію. Відповідно до Відео №4, [PERSON] почав лаятися, провокувати та погрожувати [PERSON] та її пасажирам. Також із вищевказаного відео вбачається, що т/з «Lexus GS 300» д.н.з. [NUMBER] покинув місце ДТП, тобто було вчинено правопорушення передбачене ст. 122-4 КУпАП (залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні). Після того, як приїхали представники патрульної поліції [PERSON] почав тікати із місця вчинення ДТП, тобто вчиняв правопорушення передбачене ст. 122-4 КУпАП. На вимогу працівників поліції зупинитися [PERSON] не реагував. Однак, представниками поліції правопорушник був затриманий. Як вказує представник, із Відео №2 (01:25 хв), Балабушкін С.В. після затримання знаходився в наручниках, а із зовнішнього вигляду [PERSON] можливо дійти висновку, що останній чинив опір представникам поліції. Відповідно до Відео №2 (01:53 хв), працівниками патрульної поліції було встановлено, що в організмі [PERSON] знаходилося 1.52 проміле алкоголю. Тобто вищезгадані протиправні дії [PERSON] вчиняв у стані сп`яніння. Відповідно до Відео №2 (02:02 хв), [PERSON] погодився із висновком про те, що він перебував за кермом у не тверезому стані і у його організмі знаходиться 1.52 проміле. Представник позивача вказує, що постановою Київського районного суду м. Одеса від 04.12.2025 по справі № 947/31806/25 [PERSON] також визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. У зв`язку з вищевказаними подіями, як вказує представник позивача, через отримані погрози, прояви фізичної сили та інші протиправні дії, у позивача значно погіршився стан здоров`я, тому остання була вимушена звернутися до по медичну допомогу до лікаряневролога. За результатами огляду позивачу було встановлено діагноз: «Диссомнія (порушення засинання та підтримання сну). Генералізований тривожний розлад». Відповідно до копії замовлення на надання медичних послуг та веб-чеку, позивач сплатила за консультацію лікаря 990 гривень. Крім того, на придбання лікарських засобів позивач витратила 459,60 гривень. Згідно з копією консультації лікаря-невролога від 04.09.2025 року, курс лікування препаратом «Флуоксетин» має тривати не менше одного року, за наслідком чого позивач змушена щомісячно купувати зазначений лікарський засіб для підтримання свого фізичного та психоемоційного стану, а загальна прогнозована сума витрат на медикаментозне лікування становить 2184,00 грн., з розрахунку 182 грн. (вартість препарату «Флуоксетин») на місяць, * 12 місяців = 2184 гривні. За наслідком чого, як вказує представник позивача, загальна сума фактичних та очікуваних витрат позивача на медичні послуги та лікарські препарати становить 3633,60 гривень. Додатково представник позивача вказує, що через вищезазначені дії відповідача, позивачці було завдано моральної шкоди, яку остання оцінює в сумі 30000,00 грн., яка полягає в тому, що [PERSON] по сьогоднішній день відчуває приступи тривожності та має великі проблеми із сном, що фактично ускладнює її волонтерську діяльність, а також можливість працювати на роботі та заробляти на власне проживання. Через брак сну, як вказує представник: позивачу дуже важко сконцентруватися на допомозі Збройним Силам України і також належним чином працювати; [PERSON] боїться сідати за кермо, що сильно ускладнює її волонтерську діяльність і роботу; позивач після вищезгаданої ситуація почала страждати на приступи тривожності, що фактично унеможливлює жити повноцінним життям, допомагати армії та працювати; отримані погрози, застосування фізичної сили та інші неправомірні дії спричинили у позивачки постійне відчуття страху та емоційного напруження; психоемоційний стан позивача істотно погіршився, що підтверджується встановленим медичним діагнозом «Диссомнія. Генералізований тривожний розлад»; позивач втратила відчуття безпеки та впевненості у завтрашньому дні; через пережиті події вона має труднощі зі сном, відчуває виснаження, внутрішнє напруження та потребу у тривалому лікуванні; дані обставини негативно вплинули на її повсякденне життя, професійну діяльність та соціальне спілкування. За наслідком чого представник позивачки вказує, що завдані [PERSON] моральні страждання мають тривалий характер і перебувають у прямому причинному зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача, за наслідком чого позивачка має право на відшкодування з відповідача моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням глибоких душевних переживань, тривалості лікування та характеру порушених немайнових прав. Також представник позивача вказує, що за наслідком вчинених відповідачем дій було пошкоджено належний позивачці транспортний засіб «Nissan Leaf», реєстраційний номер [NUMBER] , який отримав численні механічні пошкодження. Представник зазначає, що позивачка подала до АТ «СК «Країна» заяву про виплату страхового відшкодування. АТ «СК «Країна» було виплачено позивачу страхове відшкодування в розмірі 23723,47 гривні. Наразі, як посилається представник позивача, позивач передала пошкоджений автомобіль до станції технічного обслуговування, де останній було повідомлено, що ремонт автомобіля сягає 40000,00 гривень. У зв`язку з чим, оскільки сума страхового відшкодування не покриває суму реального збитку, представник позивача вважає, що з відповідача підлягає стягненню різниця реальних збитків від суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 16276,53 грн. (40000,00 - 23723,47 = 16276,53). Невідшкодування вищевказаних втрат відповідачем в добровільному порядку, зумовило звернення позивачки до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою суду від 15.01.2026 року вказану позовну заяву залишено без руху. 16.01.2026 року на виконання ухвали суду позивачем надано заяву про усунення недоліків разом з квитанцією про доплату судового збору. Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 15.01.2026 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.01.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання призначене на 24.02.2026 року з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Також представник позивачки не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання призначеного на 24.02.2026 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Щодо сповіщення відповідача по справі, суд зазначає наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що позовна заява позивачкою була подана до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд. Відповідно до ч.1 ст. 177 ЦПК України, у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу. На виконання вказаних положень процесуального законодавства, стороною позивача було подано до позову копію накладної АТ «Укрпошта» щодо поштового відправлення №6504522484679 та опис вкладення до даного цінного листа з якого вбачається, що представником позивача 07.01.2026 року було скеровано копію позовної заяви з додатками до неї засобами поштового зв`язку разом з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] , якою є: [ADDRESS] . Згідно з трекінгом відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта», вказане поштове відправлення повернуто відправнику, з підстав відсутності одержувача за вказаною адресою. У відповідності до положень статті 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема: 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 6 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних приписів процесуального законодавства, судом було отримано відповідь №2222448 від 08.01.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру у відповідності до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За наслідком встановленого зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] , відсутність інформації про зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС, повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось шляхом скерування копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, разом з судовою повісткою про дату, час і місце проведення призначеного розгляду справи, разом з рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, засобами поштового зв`язку на ім`я [PERSON] за вказаною адресою зареєстрованого місця реєстрації. Однак, судова кореспонденція скерована судом по справі №947/944/26 відповідачеві за адресою його зареєстрованого місця проживання, останнім не отримана, повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за місцем проживання. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, відповідач [PERSON] про дату, час і місце проведення розгляду справи №947/944/26 повідомлявся належним чином і вважається повідомленим про розгляд справи у відповідності до положень статті 128 ЦПК України належним чином, однак, у встановлений судом строк не скористався процесуальним правом на прийняття участі в розгляді справи, правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомляв. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України судом не встановлено. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 24.02.2026 року за наявною явкою учасників справи, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси, приймаючи згоду представника позивача, була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, закінчивши з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 03.03.2026 року о 13 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що водій [PERSON] 09.08.2025, близько о 22.43 год., керуючи транспортним засобом Lexus GS 300, державний знак [NUMBER] , рухаючись по вул.Академіка Корольова в м.Одесі, напроти буд.34-А, в порушення п.10.1 Правил дорожнього руху України під час зміни напрямку руху, а саме перестроюванні, не впевнився в безпеці свого маневру та допустив зіткнення з автомобілем «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. За вказаним фактом відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, та постановою судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 23.09.2025 року по справі №947/31284/25, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, на підставі якої піддано його адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 850 (Вісімсот п`ятдесят) грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 605 (Шістсот п`ять) грн. 60 коп. Судом також встановлено, що тієї ж дати, в той же час і за тією ж адресою, було встановлено, що водій [PERSON] 09.08.2025 року, близько 22:43, навпроти буд.34А по вул.Академіка Корольова в м.Одесі, керував транспортним засобом Lexus GS300, державний знак [NUMBER] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9.а «Правил дорожнього руху України». Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу за згодою особи за допомогою приладу Drager Alcotest 7510, прилад ARLM-0429, що підтверджується тестом 1128 від 09.08.2025. Результат огляду становив 1,52 проміле, що відповідає стану алкогольного сп`яніння. За вказаним фактом відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, та постановою судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 04.12.2025 року по справі №947/31806/25, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України. Накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (Сімнадцять тисяч) гривень, на користь держави (р/р-UA848999980313080149000015001 ЄДРПОУ (код отримувача) 37607526, МФО 899998, код класифікації доходів бюджету 21081300, отримувач: ГУК Одеської області, з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 рік. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 605 (Шістсот п`ять) грн. 60 коп. (отримувач коштів - ГУК в Одеській області /Київський район/ 22030101, код отримувача (код за ЄРПОУ) - 37607526, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA758999980313171206000015756, код класифікації доходів бюджету - 22030101). Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюднених у Єдиному державному реєстрі судових рішень текстів: постанови судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 23.09.2025 року по справі №947/31284/25, яка набрала законної сили 06.10.2025 року та постанови судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 04.12.2025 року по справі №947/31806/25, яка набрала законної сили 16.12.2025 року, текст яких відповідає наданим до суду копіям цих постанов, встановлено факт набрання ними законної сили та не оскарження в апеляційному порядку. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 234/16272/15-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди з автомобілем «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , яка мала місце 09.08.2025 року, під час якої [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та ч.1 ст. 130 КУпАП, додатковому доказуванню не підлягає. Також у відповідності до пояснень [PERSON] складених 10.08.2025 року в Управлінні патрульної поліції в Одеській області під час складання відносно нього матеріалів справи про адміністративне правопорушення, останнім особисто зазначено про те, що 09.08.2025 року близько о 22.40хв., він рухався по вул. Академіка Корольова, 34-а, на автомобілі марки Lexus GS300, державний знак [NUMBER] , та не справився з керуванням, не врахував дорожньої обстановки під час перестроювання та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , після чого зупинився та вийшов з машини та почав сваритись з водій кою вказаного автомобіля. З поданих позивачем до суду відеозаписів оглянутих судом вбачається зафіксованим факт дорожньо-транспортної пригоди 09.08.2025 року за участі транспортного марки Lexus GS300, державний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , з транспортним засобом марки «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , чому в свою чергу передувала сварка між позивачкою та водієм транспортного марки Lexus GS300, державний знак [NUMBER] , яким в подальшому виявився [PERSON] , за наслідком здійсненого останньому зауваження через припаркування транспортного засобу у невстановленому місці, на що [PERSON] почав агресивно себе поводити, лаятись, висловлюватись нецензурною лайкою, бити транспортний засіб позивачки. Також зафіксовано, що після відповідних дій з боку [PERSON] , позивачка як водій транспортного засобу вирішила поїхати далі з метою уникнення конфліктної ситуації, однак після чого автомобіль позивачки наздогнав транспортний засіб марки Lexus GS300, державний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та здійснив зіткнення. Вказані докази в повній мірі узгоджуються між собою та обставинами викладеними у постановах судді Київського районного суду міста Одеси Борщова І.О. від 23.09.2025 року по справі №947/31284/25, та від 04.12.2025 року по справі №947/31806/25. Потерпілою особою у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є [PERSON] , яка керувала транспортним засобом «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] ,який зазнав механічних пошкоджень. Позивачка [PERSON] , за наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09.08.2025 року, звернулась до АТ «СК «Країна» з заявою про виплату страхового відшкодування на підставі договору страхування (полісу) за №17/ЕР/225711127 від 24.12.2024 року. За наслідком чого, АТ СК «КРАЇНА» 28.08.2025 року здійснено виплату [PERSON] страхового відшкодування в сумі 23723,47 грн., що визнано безпосередньо позивачкою як отримання страхового відшкодування за наслідком вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09.08.2025 року. Також з поданих до суду доказів судом встановлено, що за наслідком вищевказаної події, позивачка [PERSON] 04.09.2025 року звернулась до медичного закладу «ІNTO-SANA» ТОВ «МЦ «МЕДІКАП», за консультацією лікаря невролога, за наслідком чого останній встановлено діагноз у формі: «Гострої реакції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.08.2025 року, Днесомнія з порушенням засипання та підтримання сну, генералізований тривожний розлад, на стані лікування з позитивною динамікою Код МКХ: F43.0.», та рекомендовано лікування: 1. Флуоксетин, по 1 таблетці на добу, протягом щонайменше року; Есцитам протягом 7 днів; Кветирон протягом 20 днів. Дані обставини підтверджується наданою до суду письмовим висновком лікаря невролога ТОВ «МЦ «МЕДІКАП» [PERSON] за наслідком консультації, складеним 04.09.2025 року. Згідно з наданим до суду фіскальним чеком від 04.09.2025 року позивачкою було сплачено ТОВ «МЦ «МЕДІКАП» грошові кошти в сумі 990,00 грн. за вищевказану консультацію лікаря невролога. Відповідно до фіскального чека від 05.09.2025 року також вбачається, що позивачкою було придбано та сплачено грошові кошти в сумі 277,60 грн. за медикаменти: кветирон, та 182,00 грн. за медичний препарат Флуоксетин №20, що в цілому становить у розмірі 459,60 грн. Судом встановлено, що придбані вказані медикаменти відповідають лікарським засобам, які визначені лікарем неврологом для лікування за наслідком звернення позивачки 04.09.2025 року. Позивачка за наслідком вищевказаних обставин, звернулась до суду з позовом до відповідача, як винної особи у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди яка мала місце 09.08.2025 року, з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. За наслідком чого, в межах заявлених вимог, суд зазначає наступне. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Положеннями частини 1статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України). За приписами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Зобов`язання щодо відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Так, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Тобто, нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (ст. 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Страхування - правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством; (стаття 1 Закону України «Про страхування» (Закон №1909-IX). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати від 14 грудня 2021 року по справі №147/66/17, які суд в силу ч. 4ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV). Таке правозастосування суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Для настання деліктної відповідальності за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порядку визначеному ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». Приймаючи вищевикладене в цілому, знайшли своє підтвердження обставини дорожньо-транспортної пригоди 09.08.2025 року за адресою: вул. Академіка Корольова, 34-а, в місті Одесі, яка скоєна з вини водія [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «Lexus GS300», державний знак [NUMBER] , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та ч.1 ст. 130 КУпАП, внаслідок чого транспортний засіб марки «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , яким керувала водій [PERSON] зазнав механічних пошкоджень. Також судом встановлено, що позивачка як водій вказаного пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу марки «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , звернулась до АТ «СК «Країна» з заявою про виплату страхового відшкодування на підставі договору страхування (полісу) за №17/ЕР/225711127 від 24.12.2024 року та отримала страхове відшкодування в сумі 23723,47 грн. Поряд з цим, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача додатково у відшкодування матеріальної шкоди для відновлення пошкодженого транспортного засобу грошові кошти в сумі 16276,53 грн., в порушення приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження визначеного розміру завданої матеріальної шкоди власнику пошкодженого транспортного засобу марки «Nissan Leaf», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок вищевказаної скоєної з вини відповідача дорожньо-транспортної пригоди, як і доказів, що розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. За наслідком чого, позивачкою в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено належними доказами розміру заявленої до стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 16276,53 грн. та виникнення у відповідача відповідного обов`язку з відшкодування відповідної шкоди, як різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. З приводу заявлених позивачкою до стягнення з відповідача витрат на лікування в загальній сумі 3633,60 грн., суд зазначає наступне. Так, виходячи зі встановлених судом обставин, вбачається, що за наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09.08.2025 року, позивачка 04.09.2025 року звернулась до лікаря невролога за консультацію, яким було встановлено діагноз у формі: «Гострої реакції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.08.2025 року, Днесомнія з порушенням засипання та підтримання сну, генералізований тривожний розлад, на стані лікування з позитивною динамікою Код МКХ: F43.0.», та рекомендовано відповідне лікування, що підтверджується відповідним письмовим висновком лікаря невролога ТОВ «МЦ «МЕДІКАП» [PERSON] за наслідком консультації, складеним 04.09.2025 року. Згідно з наданим до суду фіскальним чеком від 04.09.2025 року позивачкою було сплачено ТОВ «МЦ «МЕДІКАП» грошові кошти в сумі 990,00 грн. за вищевказану консультацію лікаря невролога. Відповідно до фіскального чека від 05.09.2025 року також вбачається, що позивачкою було придбано та сплачено грошові кошти в сумі 277,60 грн. за медикаменти: кветирон, та 182,00 грн. за медичний препарат Флуоксетин №20, що в цілому становить у розмірі 459,60 грн. Судом встановлено, що придбані вказані медикаменти відповідають лікарським засобам, які визначені лікарем неврологом для лікування за наслідком звернення позивачки 04.09.2025 року. Також виходячи з встановленого лікування медичним препаратом Флуоксетин протягом року, що становить 12 місяців, суд погоджується з доводами позивачки, що відповідні витрати на відповідний препарат становлять в загальній сумі 2184,00 грн., з розрахунку 182,00 * 12 = 2184,00. Отже, загальні витрати позивача на лікування становлять в сумі 3633,60 грн., які підтверджуються належними і достатніми доказами. Також суд вважає обґрунтованими доводи позивачки, що вищевказане звернення до лікаря невролога, внаслідок чого позивачка вимушена нести витрати з лікування в загальній сумі 3633,60 грн., перебувають в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, з вини якого була скоєна дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 09.08.2025 року. Одночасно судом враховується, що відповідачем не надано жодного доказу в спростування доводів позивача в цій частині вимог, які підтверджується належними доказами. За наслідком чого, суд вважає вимогу позивачки щодо відшкодування витрат на лікування обґрунтованою та підлягаючою до задоволення, за наслідком чого з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки у відшкодування витрат на лікування 3633,60 грн. Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п.п. 86, 88 Постанови ВП ВС від 15 грудня 2020 року, справа № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19). Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Суд вважає за необхідне зауважити, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілим. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23). Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21). Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову. У кожній справі суд керується конкретними обставинами справи та наданими сторонами доказами, оцінюючи їх у сукупності. Приймаючи викладене, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, а суд не встановив фактичних обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Правомірність володіння транспортним засобом, яким відповідач керував під час дорожньо-транспортної пригоди 09.08.2025 року, відповідачем під час розгляду справи не спростована. З досліджених судом доказів, судом встановлено, що в результаті дій відповідача, було пошкоджено майно належне позивачеві, а саме транспортний засіб. Досліджуючи подані до суду відеозаписи, якими зафіксовано події, що передували дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 09.08.2025 року з вини відповідача, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки, що остання зазнала душевних страждань та хвилювань внаслідок дій відповідача, які передували та призвели до дорожньо-транспортної пригоди 09.08.2025 року, та внаслідок чого позивачка була вимушена звертатись за консультацією до лікаря невролога, яким встановлено діагноз: «Диссомнія. Генералізований тривожний розлад». Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що завдана позиваці моральна шкода перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із діями відповідача зі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 09.08.2025 року. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок дій відповідача, характеру немайнових втрат (їх тривалості, відновлення), що призвело до певних негативних змін у звичайному житті позивача, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 30 000 грн. є завищеним та на переконання суду стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. буде розумним, справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які зазнала позивачка [PERSON] . Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за наслідком чого стягненню з [PERSON] на користь позивачки у відшкодування витрати на лікування підлягають грошові кошти в сумі 3633,60 грн. та у відшкодування моральної шкоди 15000,00 грн., в решті вимог, позивач позивача задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається, позивачем під час пред`явлення позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн., що підтверджується квитанцією від 21.11.2025 року. Приймаючи часткове задоволення позову, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України суд доходить до висновку, що пропорційно до частини задоволених вимог з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування сплаченого судового збору підлягає до стягнення 402,02 грн., що дорівнює 41,49% від суми сплаченого судового збору, та відповідає відсотку частини задоволених позовних вимог від заявленого до стягнення (18633,60*100/44910,13=41,49; 10,49*968,96/100=402,02). Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн., суд зазначає наступне. Також, стороною позивача у позові зазначено вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу, як орієнтовний, з одночасним повідомленням про надання до суду доказів на їх підтвердження в порядку передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України після ухвалення судового рішення. Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що докази на підтвердження судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Приймаючи вказане, заявлену позивачкою вимогу про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу та намір про надання відповідних доказів в порядку передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, судом відповідне питання одночасно з ухвалення даного рішення суду не вирішується.

Outcome: partial