Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У жовтні 2025 року до Хаджибейського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , за участю заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, відповідно до якої просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України з моменту народження і до 2001 року. В обґрунтування вимог заявник посилається на те, що вона народилася [INFO] , в м. Феодосія, Кримська область (назва станом на дату народження заявника), що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. У 2001 році її, як неповнолітню, було вивезено батьками - [PERSON] та [PERSON] до території російської федерації. У 2004 році заявник, як громадянка України, через посольство України на території російської федерації, отримала паспорт громадянки України для виїзду за кордон, проте при цьому не отримувала паспорт громадянки України, по досягненню 16-річного віку. З початком повномасштабного вторгнення на територію України російської федерації, [PERSON] виїхала з території російської федерації до території Грузії, де заявниця зверталася до посольства України в Грузії із заявою про набуття громадянства України, проте в задоволенні такої заяви було відмовлено в усній бесіді через вже встановлене громадянство України за народженням та перебуванням на території України під час набуття державою України статусу незалежної країни. Станом на дату подання цієї заяви [PERSON] мешкає на території держави Іспанія. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 03.11.2025 року по справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. 20 листопада 2025 року від представника заінтересованої особи надійшли письмові пояснення, в яких вона заперечує проти задоволення заяви, посилаючись на те, що з аналізу документів, доданих до заяви, та з тексту самої заяви вбачається, що заявник не має правових підстав для встановлення належності до громадянства України. Заявниця є громадянкою російської федерації, а отже, перебуваючи у статусі іноземця (громадянина російської федерації) без припинення іноземного громадянства, прагне визначити належність до громадянства України. Одночасно зазначає, що нормами ст. 4 Конституції України задекларовано, що в Україні існує єдине громадянство. Крім того, посилається на те, що з поданих заявником документів не підтверджується факт постійного проживання на території України з 1988 року по 2001 рік. Представник заявника у судовому засіданні просила заяву задовольнити на підставі викладених обставин. Заінтересована особа про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, проте до судового засідання представник не з`явилась, з будь якими клопотаннями або заявами до суду не зверталась. Вивчивши наявні матеріали справи в їх сукупності, встановивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , в м. Феодосія, Кримська область (назва станом на дату народження заявника), про що свідчить копія свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 05.05.2023р., а також копія повного витягу з Державного реєстру актів цивільного cram громадян щодо актового запису про народження №000339550310 від 05.05.2023р. Представник заявника у судовому засіданні наголошувана на тому, що її довірительниця з моменту народження, а саме з 1988 року по 2001 рік постійно проживала на території Автономної республіки Крим. Також представник заявника вказувала, що у 2001 році [PERSON] , як неповнолітню, було вивезено батьками - [PERSON] та [PERSON] до території російської федерації, де у подальшому заявниця отримала громадянство російської федерації. В 2004 році [PERSON] , через посольство України на території російської федерації, отримала паспорт громадянки України для виїзду за кордон, проте при цьому не отримувала паспорт громадянки України, по досягненню 16-річного віку. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статей 3,8 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: встановлення належності до громадянства підлягає встановленню факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року, а для набуття громадянства України за територіальним походженням матиме юридичне значення встановлення факту постійного проживання за певний період часу, тобто до 24 серпня 1991 року. Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та не повно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та не повно рідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Під час розгляду справи представником заявника суду не було надано жодного доказу підтверджуючих проживання [PERSON] на території України у період з 1988 року по 2001 рік. (довідки з навчальних закладів, медичних установ, тощо…..) Судом також встановлено, що [PERSON] не зверталась до територіальних органів Головного управління Державної міграційної служби України із заявою встановленого зразка за для використання можливості для отримання статусу громадянина України. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] визначила своє право бути громадянкою російської федерації та на території України може перебувати лише в статусі іноземця, а не громадянина колишнього СРСР. Іноземець не може встановити належність до громадянства України, а встановлення такого факту матиме наслідком подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії - положеннями статті 4 Конституції України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] отримала паспорт громадянина російської федерації, проте заявником не надано ніяких доказів чи зверталась заявник із заявою про припинення громадянства російської федерації до компетентних органів, оскільки вона звернулась до суду з вказаною заявою маючи намір набути громадянство України. Також, не надано заявником відомостей, де вона проживала в спірний період часу та на якій правовій підставі. Інших документів про постійну чи тимчасову прописку на території України, заявником не надано. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки заявником жодними належними та допустимими доказами не підтверджено факт проживання на території України у період з 1988 року по 2001 рік.

Outcome: dismissed