Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Танірвердієв А.Д., звернулася до Балтського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, 05.11.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідачка позичила грошові кошти у розмірі 15000,00 грн., які зобов`язувалася повернути позивачу у повному обсязі до 01.06.2025 року. Станом на 25.12.2025 року відповідачка зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь позивачки грошові кошти у розмірі 15556,85 грн., з яких сума позики 15000,00 грн., інфляційні збитки 301,65 грн., 3% річних 255,20 грн., а також судові витрати у сумі 16211,20 грн., що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. та судового збору у розмірі 1211,20 грн. Ухвалою суду від 05.01.2026 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з викликом до суду сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов у справі до суду не подала, будь-яких заяв чи клопотань від неї до суду не надходило. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачки та неповідомленням суду про поважність причин своєї неявки, ненаданням відповідачкою відзиву на позов судом застосовано відповідно до ст. 280 ЦПК України заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, 05.11.2024 року [PERSON] надала у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 15000,00 грн., які остання зобов`язалася повернути в повному обсязі в строк до 01.06.2025 року, про що зазначено у розписці, яку складено та підписано відповідачкою. Наявність між [PERSON] та [PERSON] позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] 05.11.2025 року позивачкою на адресу відповідачки надсилалася вимога про повернення коштів у строк до 05.12.2025 року, однак вимога позивачки відповідачкою не виконана. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду копію розписки відповідачки від 05.11.2024 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 05.11.2024 року. Відповідачка не оспорила факту наявності написаної нею власноручно розписки, жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, суду не надала, відзиву на позов не подавала та не оспорювала факту наявності боргу і його розміру. Таким чином, відповідачка свої договірні зобов`язання за договором позики не виконала і не повернула позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний нею у розписці). Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що право позивача порушене, відповідачка кошти не повернула, а тому на користь позивача необхідно стягнути з відповідачки суму заборгованості за договором позики у розмірі 15000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 301,65 грн. та 3% річних у розмірі 255,20 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить з такого. Згідно вимог ст.. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Представником позивача надано договір про надання правової допомоги № 01/03/23 від 01.03.2023 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Лєгіст» та [PERSON] , про надання останній правової допомоги, зокрема адвокатом Танірвердієвим А.Д., в якому прописаний обсяг роботи яку має виконати адвокат. Також надано додаткову угоду № 11/25-Щ від 05.11.2025 року до Договору про надання правової допомоги № 01/03/23 від 01.03.2023 року, відповідно до якої вартість послуг (гонорар) Адвокатського об`єднання за участь у справі про стягнення із [PERSON] грошових коштів за договором позики від 05.11.2024 року є фіксованим і не залежить від кількості здійснених адвокатом дій, обсягу наданих послуг, витраченого часу, кількості судових засідань тощо та становить 15000,00 грн. за надання правової допомоги при розгляді справи у першій інстанції. Cуд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved