Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У жовтні 2025р. позивач ТОВ «Грінвіль Сервіс» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-5) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті за спожиті житлові послуги на загальну суму 31887,49 грн.; судові витрати у загальному розмірі 12422,4 грн. (судовий збір - 2422,4 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,0 грн.). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 25 серпня 2023р. Рішенням загальних зборів ОСББ «Грінвіль Парк Київ», оформленого протоколом № 2 від 24 грудня 2021р., визначено управителем будинку [ADDRESS] - позивача ТОВ «Грінвіль Сервіс», затверджено тариф на послуги з управління в розмірі 33,83 грн. на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку. На підставі прийнятих на Загальних зборах ОСББ «Грінвіль Парк Київ» рішень, між ТОВ «Грінвіль Сервіс» та ОСББ «Грінвіль Парк Київ», як колективним споживачем, укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 24 грудня 2021р. № ГС-7 (далі по тексту - договір № ГС-7). Пунктом 2.1 цього договору № ГС-7 встановлено, що управитель (ТОВ «Грінвіль Сервіс»), зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. Однак відповідач, як власник квартири [ADDRESS] , не в повному обсязі здійснює оплату позивачу ТОВ«Грінвіль Сервіс», як управителю за фактично надані житлово-комунальні послуги у вказаному багатоквартирному будинку, але фактично користувався ними, у зв`язку з чим за період з 25 серпня 2023р. по 27 листопада 2024р. утворилась заборгованість, в розмірі 31887,49 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2025р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, поважності причин неявки суду не повідомив, свого представника до суду не направив, відзив на позов до суду не подавався, у строки визначені судом. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2021р. відбулися установчі збори Об`єднання співвласників будинку, та створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (ОСББ) «Грінвіль Парк Київ», згідно протоколу № 1 від 06 грудня 2021р. 24 грудня 2021р. відбулися Загальні збори ОСББ «Грінвіль Парк Київ» (протокол № 2 від 24 грудня 2021р.), на яких було прийнято рішення обрати управителем багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] - позивача, затверджено тариф на послуги з управління у розмірі 33,83 грн. на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. На підставі прийнятих на загальних зборах ОСББ «Грінвіль Парк Київ» рішень, між позивачем та ОСББ «Грінвіль Парк Київ», як колективним споживачем, було укладено договір № ГС-7. Згідно п. 2.1. договору № ГС-7, за цим договором управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком (далі - послуга з управління), що розташований за адресою: [ADDRESS] , а співвласники - зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. Кожен із співвласників зобов`язаний оплачувати управителю надані послуги з управління будинком в порядку, за ціною тау строки, встановлені цим договором (п. 3.2.3 договору № ГС-7). Пунктами 4.1.6, 4.1.9 договору № ГС-7, визначено, що ТОВ «Грінвіль Сервіс» має право: - без погодження із співвласниками залучати договірних засадах та укладати договори з іншими юридичними особами та суб`єктами підприємницької діяльності до надання послуг, для виконання своїх обов`язків передбачених цим договором, будь-яких третіх осіб. При цьому, виконавець несе перед користувачем відповідальність за якість наданих послуг (п. 4.1.6); - укладати договори оренди, договори по встановленню сервітутів, договори щодо надання в тимчасове платне користування спільного майна багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] для розміщення телекомунікаційного обладнання, рекламних конструкцій, рекламоносіїв у ліфтах тощо та визначати умови відповідних договорів, зокрема, в частині встановлення плати для операторів, інтернет-провайдерів, за розміщення рекламних конструкцій усіх типів та видів, рекламних вивісок на фасаді будинку та на його прибудинковій території (п. 4.1.9). За змістом п. 5.1 договору № ГС-7, сторони домовились, що ціна послуги з управління (без витрат на освітлення місць загального користування, енергопостачання для ліфтів і підвальних приміщень та підкачування води) становить 33,83 грн. (в тому числі ПДВ, якщо управитель є його платником) на місяць за 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає: - витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку (без витрат на освітлення місць загального користування, енергопостачання для ліфтів і підвальних приміщень та підкачування води) в розмірі 28,83 грн., відповідно до кошторису витрат на утримання будинку та прибудинкової території (далі - кошторис витрат), що міститься у додатку № 5 до цього договору; - винагороду управителя в розмірі 5,00 грн. на місяць. Платежі здійснюються в безготівковій та готівковій формі. Крім того, сторонами погоджено, що управителю надається право переглядати в межах діючого кошторису витрат на утримання будинку та його прибудинкової території перелік робіт та послуг, що входять до складу послуги з управління будинком та його прибудинковою територією (житлова послуга) у разі відсутності рішення ОСББ про затвердження нового кошторису витрат на утримання будинку та його прибудинкової території, сформованого у зв`язку із підвищенням рівня мінімальної заробітної плати, цін на витратні матеріали тощо. Управитель має право своїм рішенням затверджувати зміни у видатках окремих статей (крім винагороди управителя) кошторису витрат на утримання будинку та його прибудинкової території, не перевищуючи загальний кошторис. Згідно із п. 7.3 договору № ГС-7, кожен із співвласників повідомляє управителю інформацію, пов`язану з виконанням цього договору, в один з таких способів на власний вибір, якщо інше не передбачено окремими положеннями цього договору або законодавством, а саме шляхом письмового звернення (особистого звернення, надсилання поштового відправлення) або електронного звернення на офіційну електронну адресу управителя. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 17 листопада 2021р. (а.с. 79), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 5) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 6 цього Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: 1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача; 2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом; 3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води; 5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; 6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення; 7) послуг з поводження з побутовими відходами - суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку. За приписами ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники зобов`язані: виконувати рішення зборів співвласників; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Статтею 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», співвласник зобов`язаний: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Якщо функції з управління багатоквартирним будинком за рішенням загальних зборів об`єднання передано управителю, відносини з управління регулюються договором, укладеним між об`єднанням і управителем, умови якого повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства (ст. 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 листопада 2024р. у справі 910/17027/23, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14 серпня 2024р. у справі № 910/17027/23 скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСББ «Грінвіль Парк Київ» про визнання недійсними пункту 4.1.6, абзаців 1, 2 пункту 5.1, пункту 7.3 договору №ГС-7 від 24 грудня 2021р., укладеного між ОСББ «Грінвіль Парк Київ» і ТОВ «Грінвіль Сервіс». Прийнято в цій частині нове рішення, яким позов ОСББ «Грінвіль Парк Київ» задоволено. Визнано недійсним договір № ГС-7 від 24 грудня 2021р. про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладений між ОСББ «Грінвіль Парк Київ» і ТОВ «Грінвіль Сервіс». Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що ним на виконання договору № ГС-7 були надані послуги, однак відповідач, як власник квартири [ADDRESS] , не в повному обсязі здійснює оплату позивачу ТОВ «Грінвіль Сервіс», як управителю за фактично надані житлово-комунальні послуги у вказаному багатоквартирному будинку, але фактично користувався ними, у зв`язку з чим за період з 25 серпня 2023р. по 27 листопада 2024р. утворилась заборгованість, в розмірі 31887,49 грн. Тобто відповідач здійснив оплату наданих позивачем послуг за спірний період у не повному обсязі. Згідно із 5) ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019р. у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019р. у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016р. по справі № 6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Разом з тим, обов`язок оплатити за житлово-комунальні послуги виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Зазначена позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі № 750/12850/16-ц від 26 вересня 2018р. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісне з принципом юридичної визначеності. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018р. у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018р. у справі № 917/1345/17, зазначено що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Так, при зверненні до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що сума заборгованості відповідача за надані житлово-комунальні послуги становить: 31887,49 грн., з яких: 28902,55 грн. - послуга з управлінням багатоквартирним будинком; 104,88 грн. - компенсація вартості електроенергії; 41,81 грн. - компенсація вартості води та водовідведення; 11139,5 грн. - послуга з поводження з побутовими відходами; 1698,75 грн. - компенсація вартості електроенергії на загальнобудинкові потреби. При цьому, в обгрунтування суми зазначеної заборгованості, стороною позивача, в якості письмових доказів було надано Акт звіряння від 30 листопада 2024р. (а.с. 44), квитанції (а.с. 47-63). Судом критично оцінюються зазначені письмові докази, оскільки Акт звіряння від 30 листопада 2024р. та квитанції складені виключно стороною позивача, при цьому Акт звіряння не містить підпису сторони відповідача, як і відсутні відомості про надсилання зазначеного Акту відповідачу. Так, суд наголошує, що сам факт подання стороною позивача зазначених вище доказів, складених самим позивачем, в обгрунтування заявлених вимог, не може свідчити про надання таких послуг, оскільки матеріали справи не містять будь-які належні і допустимі докази, на підтвердження факту здійснення позивачем управління будинком, як і відсутні докази про обрання будинку лічильниками обліку, електроенергії, холодного водопостачання постачання теплової енергії, постачання гарячої води; обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення, гарячого та холодного водопостачання. Крім того, відсутні відповідні Акти виконаних робіт. Доводи сторони позивача, що матеріали справи не містять даних, що між відповідачем та позивачем у встановленому законом порядку складалися акти-претензії у спірний період, як і відсутні докази виклику відповідачем представника ТОВ «Грінвіль Сервіс» для підписання акту-претензії чи необґрунтованої відмови у його підписанні, які б були відповідними доказами неналежного надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком, або докази відмови від надання позивачем послуг у період зазначеної заборгованості судом оцінюються критично, оскільки стороною позивача, не надано до суду жодного належного і, допустимого доказу на підтвердження фактів укладання позивачем з суб`єктами господарювання - виконавцями комунальних послуг, відповідних договорів щодо надання послуг: -з постачання та розподілу електричної енергії; - з постачання теплової енергії; - з постачання гарячої води; - з централізованого водопостачання; - з централізованого водовідведення; - з поводження з побутовими відходами. Крім того, в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, судом враховано, що постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024р. у справі № 910/17027/23, договір № ГС-7 був визнаний недійсним, в цілому, а не окремі його положення, як наголошував представник позивача, з підстав невідповідності положення договору про строк його дії, яке є істотною умовою договору. Частина 1 ст. 216 ЦК України, прямо встановлює, що у разі недійсності правочину кожна із його сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане на виконання такого правочину, а у разі неможливості повернення в натурі - відшкодувати вартість одержаного. Як убачається, зі змісту договору № ГС-7 його було укладено між ОСББ «Грінвіль Парк Київ» та позивачем ТОВ «Грінвіль Сервіс», а оскільки відповідач не був стороною договору № ГС-7, відповідно застосувати визначені ст. 216 ЦК України наслідки визнаного недійсним договору, до відповідача не виявляється за можливе. При цьому, ч. 3 ст. 216 ЦК України, встановлює, що встановлені в ч. 1 та ч.2 ст. 216 ЦК України правові наслідки, застосовуються якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Виниклі спірні правовідносини між позивачем і відповідачем регулюються нормами спеціального законодавства, зокрема нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», які чітко встановлюють прямий обов`язок споживача оплачувати надані та спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Послуги з управління багатоквартирним будинком за своєю правовою природою є такими, що не можуть бути повернуті в натурі, оскільки їх результат полягає у безперервному забезпеченні експлуатації будинку, утриманні спільного майна, організації комунальних процесів та забезпеченні належного стану об`єкта. Тобто, навіть у разі визнання у судовому порядку договору недійсним, закон прямо зобов`язує споживача відшкодувати вартість фактично отриманих послуг, якщо він ними користувався та повинен був за них сплачувати щомісячно. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, що недійсність правочину не може бути підставою для безоплатного користування результатами робіт або послуг, а сторона, яка їх отримала, зобов`язана відшкодувати їх вартість, Верховний Суд наголошує, що застосування ст. 216 ЦК України спрямоване на відновлення майнового балансу сторін, а не на звільнення однієї з них від виконання справедливого грошового обов`язку, у випадках, коли послуги фактично надані та спожиті, суди зобов`язані виходити з принципу недопущення безпідставного збагачення (постанова від 18 вересня 2024р. у справі № 918/1043/21, від 26 травня 2023 р. у справі № 905/77/21). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи недійсність договору № № ГС-7; відсутність належних допустимих доказів на підтвердження наданих позивачем відповідачу послуг, а також здійснення нарахування заборгованості на підставі тарифів, визначених в п. 5.1 договору № ГС-7, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. При цьому судом враховано, преюдиціально встановлені факти постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2025р. по справі № 761/5017/24. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed