Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи Позивачка звернулася до суду із позовом до Чернівецької міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Так, [PERSON] просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на (одну четверту) частку земельної ділянки площею 0,0655 га кадастровий номер 7310136300:25:001:0049 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою судом витребувано у приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинської Ніни Валеріївни копію матеріалів спадкової справи № 6/2022, зареєстрованої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїм правом на подання відзиву не скористалися. Від представника відповідача Чернівецької міської ради надійшла заява в якій Чернівецька міська рада зазначила, що вирішення справи залишає на розсуд суду та просить ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 15 січня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду. Стислий виклад позицій учасників процесу В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що [INFO] померла її матір [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0655 га кадастровий номер 7310136300:25:001:0049 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Іншими співвласниками вказаної ділянки є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частки яких не визначені, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 122401, виданого 19.02.2009 на підставі рішення 34 сесії V скликання Чернівецької міської ради від 27.11.2008 № 740. Далі позивачка вказує, що вона на підставі договору дарування від 03.12.2009 є власницею квартири [ADDRESS] , розташованого на спірній земельній ділянці. Спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. за №6/2022. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , є тільки позивачка - [PERSON] . Далі позивачка зазначає, що вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй було відмовлено в цьому з підстав відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.09.2025р. № 131/02-1402-31. Надати нотаріусу оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку позивачка не має можливості, оскільки він у неї відсутній, а наявна тільки його копія. У зв`язку із зазначеним позивачка не може оформити право на спадщину в нотаріуса, відтак, змушена звертатись із відповідним позовом в суд. Окрім наведеного позивачка зазначає, що в судовому порядку підлягає визначенню розмір частки спадкодавця у спільній сумісній власності на земельну ділянку з метою визнання саме на неї права власності у порядку спадкування. В поданому відзиві відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог з посиланням на таке. Спірна земельна ділянка площею 0,0655 га призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що перебувають у спільній сумісній власності кількох осіб. Земельна ділянка має єдине функціональне призначення, нерозривно пов`язане з експлуатацією всього будинку, а не окремих квартир. Земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, частки яких на момент звернення до суду не визначені. Відтак, вважає відповідач, даний позов суперечить частині 4 статті 355 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до правової природи спільної сумісної власності, жоден зі співвласників не має визначеної ідеальної частки, а отже, будь-які дії щодо поділу або виділу можливі лише за згодою всіх співвласників або за умови доведення технічної, правової та функціональної можливості такого поділу без порушення прав інших осіб. Виділ частки земельної ділянки у даному випадку є фактично неможливим і буде порушувати його права. Фактично йдеться не про абстрактний поділ землі, а про реальне втручання у єдиний комплекс нерухомого майна, що обслуговує будинок у цілому. Дійсно, позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , розташованому на спірній земельній ділянці, яка є спільною сумісною власністю, співвласником якої вона не являється. Відтак, це не тотожне автоматичному праву на виділ їй частини земельної ділянки, яка визначена спільною сумісною власністю. Право власності на квартиру, на думку [PERSON] , передбачає право спільного користування земельною ділянкою, але не означає автоматичного права на формування окремої земельної ділянки під частиною будинку або «закріплення» землі за конкретною квартирою. Відтак, задоволення позовних вимог позивача створить незаконне привілейоване становище одного співвласника, істотно обмежить права інших співвласників, призведе до конфліктів у користуванні будинком і прибудинковою територією та фактично змінить порядок користування земельною ділянкою без згоди всіх заінтересованих осіб. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Загарія О.Д. позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з мотивів, наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував з мотивів, наведених у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] адвокат Байцар І.Б. також заперечував щодо задоволення позовних вимог з таких мотивів. Так, адвокат вказав, що в даному випадку відсутній предмет спору, оскільки виходячи зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус відмовила позивачі з тих підстав, що у останньої відсутній правовстановлюючий документ, який насправді є в наявності у одного із відповідачів та нотаріус мав можливість самостійно витребувати дублікат Державного акту на земельну ділянку. Крім зазначеного, адвокат також зауважив, що у випадку визнання судом права власності за позивачкою на спадкове майно, відповідач [PERSON] вважає, що це має бути визнання права на спільну сумісну власність, оскільки він заперечує право [PERSON] на частку земельної ділянки з розрахунку того, що розмір часток всіх співвласників є рівним, оскільки квартири в нерухомому майні мають різні площі, а тому, відповідно, співвласники мають різні розміри часток у нерухомому майні. Представник відповідача - Чернівецької міської ради, Осовська М.М. в судове засідання не з`явилася, проте подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позову не заперечувала та просила ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01 вересня 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), [PERSON] померла [INFO] у місті Чернівці, актовий запис № 2309 (а.с.9). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.09.2025 № 131/02-14, 02-31, винесеної приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Душинською Н.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0655 га, кадастровий номер 7310136300:25:001:0049, що знаходиться в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку із тим, що спадкоємиця не надала нотаріусу документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такі документи відсутні (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , батьками записані: батько [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Ленінським райРАЦС м. Чернівці 16 жовтня 1984 року, [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , після розірвання шлюбу їй присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до довідки про укладення шлюбу № 733 від 09 вересня 2019 року, [PERSON] уклала 16 листопада 1984 року шлюб із [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС м.Клин Московської області 13 січня 1994 року, [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , після розірвання шлюбу їй присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 15). Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 грудня 2009 року, [PERSON] на підставі договору дарування від 03 грудня 2009 року набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). Відповідно до витягу з рішення Чернівецької міської ради № 740 від 27.11.2008 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок та внесення змін в раніше прийняті рішення» вирішено передати [PERSON] , яка зареєстрована на [ADDRESS] , [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована на [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована на [ADDRESS] , безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку на [ADDRESS] площею 0,0655 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 17). На підставі вказаного рішення Чернівецької міської ради управлінням Держкомзему у місті Чернівці 19 лютого 2009 року на ім`я [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 122401. Земельна ділянка передана [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність (а.с. 18). З дослідженої судом копії спадкової справи № 6/2022, заведеної 22 березня 2022 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачається, що спадкова справа була заведена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Ніною Валеріївною за заявою [PERSON] від 22 березня 2022 року, яка заявила про те, що приймає спадщину після смерті матері [PERSON] (а.с. 56). Відповідно до довідки № 7301.4/2235-22 від 31.01.2022, виданої Управлінням Державної міграційної служби в Чернівецькій області, вбачається, що [PERSON] [INFO] була документована посвідкою на проживання в Україні № [NUMBER] терміном дії до 01.08.2029. Відповідно до матеріалів справи № 4078/2010 про надання дозволу на імміграцію в Україну наявна інформація: прізвище: « [PERSON] », ім`я: « [PERSON] », по батькові: « [PERSON] » (а.с. 58). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 03 лютого 2012 року № 00010055676 вбачається, що 27 жовтня 1979 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 2128, після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] (а.с. 59-60). Відповідно до заяви від 17 вересня 2025 року, поданою [PERSON] приватному нотаріусу, позивачка просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0655 га, кадастровий номер 7310136300:25:001:0049, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 65). Відповідно до дослідженої спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , судом встановлено, що інших спадкоємців, окрім позивачки [PERSON] , які виявили бажання прийняти спадщину, немає (а.с. 55-66). Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку станом на 10 січня 2026 року земельна ділянка площею 0,0655 га кадастровий номер 7310136300:25:001:0049 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням наведеного судом встановлено, що предметом даного позову є визнання за позивачкою, як єдиною спадкоємицею щодо майна померлої матері, права власності на спадкове майно, яке складається з 1/4 частки земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності. Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 2 статті 15 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За положеннями статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що [PERSON] , як єдина спадкоємиця за законом першої черги щодо майна померлої [INFO] матері [PERSON] , вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, щодо майна померлої [PERSON] судом не встановлено. Разом з тим судом також встановлено, що до складу спадщини входить частка земельної ділянки площею 0,0655 га кадастровий номер 7310136300:25:001:0049 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та перебуває у спільній сумісній власності відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та померлої матері позивачки - [PERSON] . Отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно [PERSON] не має можливості, оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Вирішуючи питання щодо наявності спірних відносин у даній справі про відсутність яких було заявлено представником відповідача адвокатом Байцаром І.Б., суд зазначає таке. Верховний Суд в постанові від 20 березня 2024 року у справі № 134/154/20 виснував таке. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інші). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішенняпро захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. [PERSON] звернулась до суд із позовом про визнання за нею права власності на частку спадкового майна, мотивуючи позов тим, що нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що позивачка не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно у зв`язку із його відсутністю. Так, судом в судовому засіданні було встановлено, що оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку знаходиться у відповідача [PERSON] і останній не має можливості його надати позивачці для реалізації її права на оформлення спадщини. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив право позивачки на визнання за нею права власності на частку земельної ділянки. Таке заперечення щодо задоволення позовних вимог [PERSON] також вказав у поданому суду відзиві. З наведеного суд доходить висновку, що право позивачки на визнання за нею права власності на частку земельної ділянки, яка належала її покійній матері, не визнається відповідачем [PERSON] , а тому іншого шляху, ніж вирішення справи судом, в даному випадку не вбачається. Саме на підставі наведеного та беручи до уваги висновок Верховного Суду, наведений в постанові від 20 березня 2024 року у справі № 134/154/20 суд вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав буде ефективним способом, оскільки позивачка просить визнати за нею право власності на спадкове майно, яке перебуває в спільній сумісній власності, шляхом визначення розміру частки в цьому майні, яка належала її покійній матері, та визнати за нею право на частку, що заперечується відповідачем [PERSON] . Вирішуючи питання щодо визнання за [PERSON] права власності на частку земельної ділянки суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цієї статті Конституції України кореспондуються із положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «власність», яке передбачене частиною 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, воно охоплює певні інші права та інтереси, які не є обмеженими в розумінні Конвенції, зокрема, майнові інтереси спадкоємців на спадкове майно. Там, де майновий інтерес за своєю природою є вимогою, він може розглядатися як «майно» тільки тоді, коли він має достатню підставу у національному законодавстві або у разі встановлення такого інтересу остаточним судовим рішенням, яке може бути виконано (п. 59, рішення у справі «Грецькі нафтопереробні заводи «Стрен» і «Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), від 09.12.1994, Серія А, №301-В, ст.84,). Відтак, майновий інтерес, який виражається у майнових вимогах спадкоємців, підлягає захисту із застосуванням правових стандартів, визначених статтею 6 Конвенції та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції в контексті права мирно володіти своїм майном та можливості його обмеження не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами права. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частиною 1 статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Таким чином, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №570/997/19 (провадження №61-16257св20), аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22.04.2020 у справі № 127/23809/18 (провадження № 61- 11210св19); від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18); від 16.09.2020 у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Отже суд доходить висновку, що належним способом захисту права позивачки на спадкування належної їй частки після смерті матері є вимога про визнання за нею права власності на визначену частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку, яка тій належала, без заявлення окремої позовної вимоги про визначення такої частки за померлою чи іншими співвласниками ділянки. Саме такий спосіб захисту порушеного права і був обраний позивачкою [PERSON] . Відповідно до вимог частини 1 статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 1 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 368 ЦК України). Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з положеннями, що містяться у статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності відповідно до якої у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до вимог частин першої, другої статті 372 ЦК України передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників управі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. зі Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , відповідачі, відповідно є власниками інших квартир в цьому будинку. Відтак, правило щодо відповідності права на частку у земельній ділянці в праві на частку в житловому будинку, яке передбачено статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки вказані норми регулюють перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній. Відповідно до статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Таким чином, виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників в спільній сумісній власності на нерухоме майно, слідує висновок, що частка кожного із чотирьох співвласників у земельній ділянці по [ADDRESS] складає по 1/4 ідеальній частці, в тому числі й частка спадкодавиці [PERSON] . Обставини, які б слугували підставою для збільшення чи зменшення розміру часток когось зі співвласників судом не встановлені. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не рипинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують що право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з підпунктом 4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Вирішуючи конкретну справу щодо ефективного способу захисту прав у разі відсутності оригіналів правостановлюючих документів, Верховний Суд в постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 523/18162/16 виснував, що встановивши, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати, і ця обставина унеможливила отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дочки в нотаріальному порядку, суд зробив обґрунтований висновок, що у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим визнання за позивачем права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно в порядку спадкування є ефективним способом захисту його порушеного права. При цьому суд не бере до уваги заперечення [PERSON] , наведені у відзиві на позов, стосовно того, що останній заперечує щодо виділу [PERSON] частки земельної ділянки, оскільки позивачкою не заявлено таких вимог. Висновки за результатами розгляду справи При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Отже, беручи до уваги те, що позивачка прийняла спадщину, є єдиною спадкоємицею за законом щодо майна померлої та не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved