Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

представник позивача 29 травня 2025 року звернувся в Довгинцівський районний суд з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.03.2024 року ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] уклали кредитний договір № 00-9667033 (далі Договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису . Відповідно до п.1.2. договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 5000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. 20.01.2025 року ТОВ «Макс кредит» та позивач уклали договір факторингу № 20012025-МК/Ейс відповідно до умов якого позивачу відступлене право грошової допомоги. В ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 00-9667033 від 11.03.2024 року перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідача в розмірі 30188 грн. Просять стягнути з [PERSON] на їх користь заборгованість у розмірі 30188 грн.; судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. На підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 04 червня 2025 року справу було відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін . 17 червня 2025 року до суду надійшли докази, які було витребувано на підставі ухвали суду від 04 червня 2025 року . 20 червня 2025 року відповідач подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на таке. Вважає, що позивач не є належним стягувачем по зазначеній справі, оскільки не надані відповідні докази. Також не надано доказів на підтвердження того, що вона отримала кошти. Не погоджується з тим, що з неї стягують комісію. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 26 червня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. У судове засідання, позивач не з`явився про дату, час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, проте надав заяву з клопотанням слухати позов за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час, місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, заяву про відкладення розгляду справи не надала, надала відзив на позовну заяву. У зв`язку з неявкою сторін, відповідно до вимог зазначених у частині 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, висновує таке. Суд встановив, що 11.03.2024 року ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] уклали кредитний договір № 00-96667033 (далі Договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису . Відповідно до п.1.2 договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Строк кредитування 360 днів, тобто до 06 березня 2025 року. Стандартна процентна ставка складає 2,47% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. За надання кредиту позичальник сплачує одноразову комісію 500 грн. Орієнтована реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладення договору становить 931,66%. Відповідач підписала Кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора 41851. Зокрема, 11.03.2024 року о 14:05:32 відповідач ввіла ідентифікатор у відповідне поле інформаційно телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом ст.626, ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1, ч. 2ст. 1047 ЦК України). Механізм укладення електронного договору, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульованоЗаконами України «Про електронну комерцію`та «;Про електронний цифровий підпис». Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію`на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 ЗаконуУкраїни «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 6ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомуст. 12 цього Закону. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномуст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону). У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію`визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). З огляду на наведене, кредитний договір між ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» та відповідачем укладений сторонами правочину в електронній формі шляхом підписання його умов кредитодавцем електронним підписом та позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогамЦК УкраїнитаЗакону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунка за кредитним договором, позичальник свої зобов`язання за кредитним договором у погоджені сторонами строки не виконала, суму кредиту та відсотки за користування ним не сплатила, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 30188,00 грн., яка складається із заборгованості по кредиту у сумі 5500 грн., заборгованості за відсотками у сумі 24688 грн. Зазначена сума нарахована за період з 20.01.2025 року по 15.05.2025 року, тобто в межах дії договору. Суд, не може погодитися із доводами відповідача, що позивач не надав доказів на підтвердження переказу на її рахунок коштів. На підставі ухвали суду від 04 червня 2025 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 17 червня 2025 року до суду надійшла відповідь АТ «ПУМБ», згідно з якою зазначено, що у банку на ім`я [PERSON] , відкрито рахунки, яким відповідає картка № [NUMBER] та [NUMBER] . В банку закріплений фінансовий телефон [PERSON] [NUMBER] на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій по платіжної картці № [NUMBER] , який було змінено 16.05.2025 року з номеру [NUMBER] . За період з 11.03.2024 року по 16.03.2024 року на картку № [NUMBER] виявлені операції по надходженню 5000 гривень через сервіс іншого банка, а саме, 11.03.2024 року о 14:05:59 (переказ коштів кредитова частина). Що відповідає даті та часу підписання кредитного договору. Відповідних доказів на спростування фактів, які зазначив позивач, відповідач не надалала. 11.03.2024 року ТОВ «Макс кредит» та позивач уклали договір факторингу № 20012025-МК/Ейс відповідно до умов якого позивачу відступлене право грошової допомоги. В ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 00-9667033 від 11.03.2024 року перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до відповідача в розмірі 30188 грн. Згідно із ч. 1ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Як передбачено у ч. 1 ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст.514, ст.516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15 «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Отже, судом встановлено, що у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором 00-9667033 від 11.03.2024 року в сумі 30188 грн. Зважаючи на фактичні обставини справи та на те, що відповідач не здійснив погашення заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким, на підставі договору перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС», суд висновує про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 30188 грн. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач заявив вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2422,40 грн., сплачений ним при подачі позову, тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд беручи до уваги положеня ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги про стягнення правової допомоги. Відповідно до частини 1статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3статі 133 ЦПКналежать витрати на професійну правову допомогу, які за змістомстатті 137 ЦПКнесуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами зазначеними у статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування треба виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. У частині 3статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. У ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн., які поніс позивач підтверджують договір про надання правничої допомоги №07/04/25-02 від 07.04.2025 , додаткова угода до нього № 34 від 07.04.2025 , акт прийому-передачі наданих послуг до договору наданням правничої допомоги згідно з договором № 07/04/25-02. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд переконався, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу потрібно задовольнити, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим за відсутності клопотання відповідача про зменшення їх розміру, а також при цьому були дотримані критерії розумності їх вартості

Outcome: approved