Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що [INFO] померла його цивільна дружина [PERSON] . З [PERSON] вони проживали спільно з 2019 року по день її смерті, мали спільний побут та разом вели господарство. Періодично мешкали у квартирі батьків [PERSON] , інший час за адресою [ADDRESS] . Після смерті останньої відкрилась спадщина на належне їй майно. З метою оформлення спадкових прав він звернувся до нотаріуса, однак постановою нотаріуса від 20.09.2025 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині відсутності документів, що підтверджують родинні відносини. [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] (її матір та бабуся також померли). З урахуванням наведеного, а також того, що вирішити вказане питання в позасудовому порядку неможливо, заявник просить суд встановити факт його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки разом зі спадкодавцем в судовому порядку з 2019 року по час відкриття спадщини. Ухвалою суду від 08.01.2026 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 13.01.2026 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. 26.01.2026 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника заінтересованої особи, в яких останній заперечує проти задоволення вимог заявника. Зазначає, заява не підтвердження належними та достатніми доказами. В судовому засіданні заявник та його представник підтримали вимоги та просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи проти задоволення заяви заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеному у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи слідує, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.10). Після смерті останньої відкрилась спадщина на належне їй майно (квартиру [ADDRESS] (а.с.15-17). Предметом розгляду справи є питання встановлення факту спільного проживання спадкодавця із заявником однією сім`єю протягом п`яти останніх років до моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до правового висновку, висловленого у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. З матеріалів справи вбачається, що заявник є фактично єдиним спадкоємцем після сперті [PERSON] . Матір спадкодавця [PERSON] померла [INFO] (а.с.11), її бабуся [PERSON] померла [INFO] (а.с.12). Згідно свідчень свідка [PERSON] (матері заявника), заявник проживав разом із [PERSON] з весни 2019 року. У осінній та зимових період часу вони жили в квартирі батьків [PERSON] , інший час квартирі [PERSON] (за адресою [ADDRESS] ). [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, купували продукти харчування, святкували свята. [PERSON] завжди допомагала їй у господарстві. [PERSON] разом із сином займалась організацією похорону [PERSON] . Інших родичів остання немає, її мама та бабуся померли. Зі свідчень свідка [PERSON] (сусідка [PERSON] ), слідує, що [PERSON] проживав разом із померлою понад п`ять років, мали спільний побут, разом купляли продукти. Зимою проживали в батьків [PERSON] , в інших час у квартирі [PERSON] . Свідок [PERSON] (сестра заявника) пояснила суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом орієнтовно з 2019 року, мали спільний побут, загрожували її в гості на свята. [PERSON] також час від часу допомагала їй з дітьми. Свідок [PERSON] (продавець магазину за адресою [ADDRESS] ) повідомила суду, що заявник та [PERSON] вікторія постійно приходили до магазину разом, вели спільний побут. Свідок [PERSON] (продавець магазину за адресою [ADDRESS] ) зазначила, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом в період карантину (з 2019 року), поводились як чоловік та дружина. [PERSON] поважала [PERSON] та його батьків. Наявність факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] також підтверджується дослідженими судом фотознімками (а.с.20-23) та копіями квитанцій про оплату послуг з організації поховання [PERSON] на загальну суму 10 000 грн. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Показання свідків та інших матеріалів справи у їх взаємозв`язку свідчать про те, що заявник не менше п`яти років перебував зі спадкодавцем [PERSON] у близьких відносинах, які мали тривалий сімейний характер, принаймні не пізніше 2019 року, вони жили в одній спільній квартирі, разом харчувалися, вели домашнє господарство, разом відпочивали та проводили свята, опікувались станом здоров`я один одного, надавали взаємну допомогу один одному, заявник поховав [PERSON] . Враховуючи наведене, обставини проживання заявника разом із спадкодавцем підтверджуються належними та допустимими доказами. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved