Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Описова частина Короткий зміст вимог. Стислий виклад позиції заявника та учасників справи [PERSON] , звернулась до суду з вказаною заявою в якій просить встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , яка народилась [INFO] , та померла: [INFO] , місце смерті: Автономна Республіка Крим, що на тимчасово окупованій території України. Заявник позбавлений можливості у встановленому законом порядку здійснити реєстрацію факту смерті [PERSON] , яка народилась [INFO] , оскільки документи на підтвердження цих обставин видані на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює отримання заявником свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України у встановленому Законом порядку. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 24.02.2026 року відкрито окреме провадження у вказаній справі. Пояснення учасників справи. В судове засідання заявник не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), як заінтересована особа, в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, заяв та клопотань до суду не надавали. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм оцінку, вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Заявниця [PERSON] є донькою померлої, що підтверджується її свідоцтвом про народження [NUMBER] від 20 лютого 1981 року. 16 березня 2002 року [PERSON] вступила у шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 16.03.2002 року зареєстроване Виконавчим комітетом Асканія-Нова селищної ради Чаплинського району Херсонської області, про що зроблено актовий запис № 8, свідоцтво серії [NUMBER] . 25 жовтня 2006 року шлюб було розірвано,але прізвище залишилось « [PERSON] » та видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 25.10.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чаплинського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 120, свідоцтво серії [NUMBER] . 19 січня 2026 року було видано лікарське свідоцтво про смерть серії 74 №213000114 [PERSON] . Поховання померлої відбулося на території Автономної Республіки Крим. Враховуючи те що факт смерті відбувся в [INFO] , що на тимчасово окупованій території України, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 19.01.2026 року серії № [NUMBER] виданим Російською федерацією, заявник вважає за необхідне встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , яка народилась [INFO] , та померла: [INFO] , місце смерті: Херсонська область, Каховський (раніше Чаплинський) район, смт. Асканія-Нова, що на тимчасово окупованій території України, для того щоб мати можливість отримати свідоцтво про смерть на території України. Частиною 3 ст. 9 ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-який документ виданий органами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у цій справі суд вважає за необхідне взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно дост. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України. В справах "Loiziddo v. Turkey", "Cyprus v. Turkey", "Mozer v. The Republic of Moldova and Russia", "Iliascu and Others v. Moldova and Russia", ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії, Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії", який був наданий на запит Ради Безпеки ООН, у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток, викладений у п. 125 Консультативного висновку, полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", Європейський суд з прав людини зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Про необхідність врахування актів органів влади з окупованих територій Європейським судом з прав людини у п. 45 рішення по справі «Луізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року (заява №15318/89) була викладена правова позиція, що при аналогічних обставинах щодо відсутності ефективного державного контролю Кіпру за такими територіями, міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, які звідти походять, наприклад актів реєстрації народження, смерті і шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканців тієї чи іншої території. Відповідно до роз`яснень наданих в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. У відповідності зі ст. 9 ЗУ "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Згідно з п.2 ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану зокрема на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до пункту 5.1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5 передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року за №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно роз`яснень наданих в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Беручи до уваги обставини справи, досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухваленесудом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню і є підставою для видачі свідоцтва про смерть. На підставі викладеного,

Outcome: approved