Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] з виплатою їй (відповідачці) грошової компенсації вартості такої частки в сумі 198 603 грн., та визнати право власності на цю 1/3 частку за позивачкою. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності і частка позивачки складає 2/3, а відповідачки 1/3. Квартира є однокімнатною і її загальна площа складає 31,3кв.м. Між сторонами наявний спір щодо порядку спільного володіння та користування квартирою, оскільки відповідачка не проживає у квартирі з 2006 року та не бере участі в утриманні квартири. Позивачка використовує квартиру для власного проживання і проживає там разом зі своєю донькою. Враховуючи, що спільне користування квартирою її співвласниками неможливе, як і поділ такої квартири в натурі, через її технічні характеристики, то позивачка вважає, що право власності відповідачки на 1/3 частку квартири підлягає припиненню з виплатою їй грошової компенсації вартості такої частки в розмірі 198 603грн. Від відповідачки заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надходило. 15.10.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Оскільки відповідачка не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, то про час і місце розгляду справи повідомлялась через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що в контексті положень ч. 11 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК суд вважає належним її повідомленням. Отже, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідачка не з`явилася в судові засідання та не повідомила про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. За клопотанням позивачки судом постановлено ухвалу від 12.03.2025р. про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи для вирішення питання щодо можливості, з технічної точки зору (з урахуванням розташування інженерних комунікацій та їх можливості використання всіма власниками після виділу (поділу)), виділення в натурі 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Проведення експертизи доручено експертам ТОВ «Контакт-Сервіс». На період проведення експертизи провадження у справі зупинено. На виконання відповідної ухвали 17.06.2025р. до суду від ТОВ «Контакт-Сервіс» надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №05-25 від 23.05.2025р. 18.06.2025р. судом поновлено провадження у справі. В судових засіданнях позивачка та її представник адвокат Весеньов Є.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1107280 від 23.12.2024р., підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є однокімнатна квартира, загальна площа 31,3кв.м, житлова площа 16,5кв.м, яка розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку і знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Позивачка [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), 1995р.н., є донькою відповідачки [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), 1976р.н. Факти зміни сторонами прізвища підтверджуються відповідними документами, що видані органами державної реєстрації актів цивільного стану /а.с. 16-17, 22/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності сторін з наступним розміром часток: позивачка 2/3, відповідачка 1/3 /а.с. 138-140/. За змістом такої інформації судом встановлено, що право власності на спірну квартиру первинно було набуто в результаті приватизації і було зареєстровано 07.07.2006р., внаслідок чого співвласниками квартири в рівних частках були позивачка, відповідачка та [PERSON] (баба позивачки) на підставі свідоцтва про право власності від 04.04.2006р. [INFO] [PERSON] померла і позивачка прийняла у спадщину належну померлій 1/3 частку спірної квартири в порядку спадкування за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.12.2023р. /а.с. 25/. Позивачка протягом усього свого життя була зареєстрованою у спірній квартирі і проживала там разом з бабою [PERSON] , а натепер разом зі своєю донькою [PERSON] , 2021р.н., про що свідчать відомості про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб /а.с. 24/. З квітня 2006 року й дотепер відповідачка не проживає у спірній квартирі. За позовом [PERSON] Придніпровським районним судом міста Черкаси ухвалено рішення від 28.11.2012р. у справі №2314/7736/12, відповідно до якого суд вирішив: позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON] , та стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі 300 грн. щомісячно, починаючи з 27.09.2012 року та продовжувати до повноліття дитини. Відповідне судове рішення набрало законної сили 10.12.2012р. /а.с. 18-20/. За позовом [PERSON] Придніпровським районним судом міста Черкаси ухвалено рішення від 16.03.2015р. у справі №711/13984/14-ц, відповідно до якого суд вирішив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування приміщенням спірної квартири шляхом зняття її з реєстрації за місцем проживання. Відповідне рішення суду набрало законної сили 27.03.2015р. /а.с. 21/. Згідно висновку експерта №05-25 від 23.05.2025р., складеного судовим експертом Калашніковим О.М. за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи на виконання ухвали суду від 12.03.2025р., враховуючи фактичні об`ємно-планувальні та конструктивні рішення спірної квартири з технічної точки зору (з урахуванням розташування інженерних комунікацій та їх можливості використання всіма власниками після виділу (поділу)) виділити в натурі 1/3 частини спірної квартири, яка належить відповідачці, та 2/3 частини, що належать позивачці, не вбачається за можливе /а.с. 149-155/. Згідно висновку оцінювача від 13.05.2024р., складеного ФОП [PERSON] , ринкова вартість 1/3 частки спірної квартири складає 198 603 грн. /а.с. 27/. Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №71707968 від 19.12.2024р. позивачкою внесено на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області суму коштів в розмірі 198 603 грн. в якості авансування виплати вартості належної відповідачці частки у спірній квартирі /а.с. 119/. Позивачка стверджує, що між нею та відповідачкою склалися неприязні стосунки і їх спільне проживання у спірній квартирі є неможливим. Відповідачка не виконує жодних обов`язків співвласника по утриманню спірної квартири, а позивачка обмежена у реалізації всіх прав власника, внаслідок чого між ними існує спір щодо порядку володіння та користування спірною квартирою. На теперішній час позивачка не має можливості у позасудовому порядку вирішити спір між сторонами щодо порядку володіння та спільного використання спірної квартири, а тому звернулась до суду з даним позовом про припинення права власності відповідачки на частку у спірній квартирі в обмін на грошову компенсацію вартості такої частки. Тож між сторонами існує спір щодо порядку користування майном, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. При цьому, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 316 ЦК визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1). Відповідно до ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронгі Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Згідно статті 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 365 ЦК передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021р. у справі № 754/16751/18 зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 760/8958/15-ц зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спір між сторонами виник через відсутність згоди щодо порядку володіння та користування спірною квартирою та неспроможність сторін вирішити такі питання в договірному порядку, внаслідок чого існує потреба у судовому врегулюванні спору. На теперішній час позивачка є власником частки в розмірі 2/3 спірної квартири, а відповідачка 1/3. За загальною площею спірної квартири (31,3кв.м.) на ідеальні частки сторін припадає наступна площа: позивачка 20,87кв.м.; відповідачка 10,43кв.м. За житловою площею спірної квартири (16,5кв.м.) на ідеальні частки сторін припадає наступна площа: позивачка 11кв.м.; відповідачка 5,5кв.м. Натомість позивачка проживає у спірній квартирі протягом усього свого життя, а на теперішній час разом зі своєю малолітньою донькою. В той же час відповідачка з 2006 року не використовує спірну квартиру для особистого проживання і взагалі не проявляє ніякого інтересу до такого житла, і не виконує обов`язків по утриманню такого майна. Також судом встановлено, що відповідачка ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків, внаслідок чого була позбавлена батьківських прав щодо позивачки. Зазначене свідчить про наявність неприязних стосунків між такими особами, а відтак їх спільне проживання в однокімнатній квартирі вочевидь не сприятиме гармонічному та спокійному проживанню обох сторін, що у свою чергу може мати негативний вплив на розвиток доньки позивачки. Отже, враховуючи, що спірна квартира є неподільною річчю, а розмір частки відповідачки є незначний і така частка не може бути виділена їй в натурі, беручи до уваги характер особистих відносин між сторонами, що унеможливлює їх спільне договірне використання спірної квартири, а також ту обставину, що спірна квартира є житлом для позивачки та її малолітньої доньки, а відповідачка не використовує такий об`єкт для особистого проживання протягом двадцяти років поспіль, зважаючи на відсутність доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідачки на частку у квартирі може завдати істотної шкоди її інтересам, суд доходить висновку, що припинення права власності відповідачки на належну їй частку у спірній квартирі з виплатою їй грошової компенсації ринкової вартості такої частки є правомірним, належним та ефективним способом врегулювання спірної ситуації між сторонами, який відповідає засадам справедливості, добросовісності і розумності. При визначенні суми компенсації суд виходить з того, що дійсна ринкова вартість 1/3 частки спірної квартири згідно висновку оцінювача складає 198 603 грн., а отже виплата відповідачці грошової компенсації в такому розмірі є домірним та справедливим засобом грошової компенсації припинення її права на 1/3 частку спірної квартири. Таким чином, беручи до уваги предмет та підставу позову, наявність передумов для звернення позивачки до суду з даним позовом, відповідність обраного позивачем способу захисту положенням закону та критеріям ефективності, оскільки такий спосіб не лише ефективно захистить законні права та інтереси позивачки, а й буде адекватним та пропорційно збалансованим з негативними наслідками для відповідачки та її законних прав та інтересів, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачкою вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, а відтак, про необхідність їх задоволення. В контексті обраного позивачко способу захисту, то суд бере до уваги, що стаття 365 ЦК регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених ч. 2 ст. 365 ЦК, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК (визнання права). Набуття права власності позивачкою на припинену частку відповідачки у спільному майні в порядку статті 365 ЦК відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року в справі № 671/1543/21 виснував, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. У зв`язку з чим, вимога про визнання за позивачкою права власності на раніше належну відповідачці незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами. При цьому, варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачкою вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Оскільки позов підлягає до задоволення, то на підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки слід стягнути на користь позивачки 3 197,23 грн. в якості відшкодування судових витрат зі сплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved