Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник-адвокат Хмарук Н.І., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 08.05.2024 року до неї звернувся знайомий [PERSON] з проханням надати кошти в борг в загальній сумі 250 000,00 грн. з метою закупівлі товару для здійснення своєї господарської діяльності. Оскільки на той час у неї були в наявності кошти i вона знала [PERSON] кілька років, як порядку i відповідальну людину, вирішила йому допомогти та надати вказані гроші в борг. 10.05.2024 року в приміщенні офісу адвоката Хмарук Н.І. в присутності офіційної дружини [PERSON] вона передала йому гроші в борг в сумі 250000,00 грн., а він в свою чергу написав розписку про отриманні цих коштів. Того ж дня, дружина [PERSON] - [PERSON] також написала розписку, якою засвідчила, що вона надає згоду на отримання її чоловiком коштів в борг в сумі 250000,00 грн.. В розписці [PERSON] вказав, що зобов`язується повернути кошти своєчасно в повному обсязі з урахуванням додатково сплачених 5% за користування коштами, що в загальній сумі становить 262 500,00 грн.. Крім того, вони визначили порядок повернення коштів, а саме: рівними частинами по 32800,00 грн. до 06.12.2024 року. На її неодноразові звернення відповідачі борг не повернули. Просить стягнути солідарно з відповідачів 262 500,00 грн. боргу за договором позики та понесені витрати з розгляду справи. Представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в заяві до суду клопотав про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлялась належним чином за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади, до суду не з`явилась, причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Дослідивши письмові матеріалами справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо виконання договору позики, який регулюється положеннями глави 71 Цивільного кодексу України. 10.05.2024 року позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач як позикодавець передав у власність відповідача [PERSON] як позичальника кошти в сумі 250000,00 грн. зі сплатою 5% за користування коштами, строком до 06.12.2024 року. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів відповідачем [PERSON] видано розписку. [PERSON] , як дружина, також написала розписку та засвідчила, що вона надає свою згоду на отримання її чоловiком коштів в борг у сумі 250 000,00 грн.. Відповідно до свідоцтва про шлюб відповідачі перебувають у шлюбі з 05.05.2012 року. Відтак, судом встановлено, що відповідач [PERSON] здійснив укладення договору позики від 10.05.2024 року за письмовою згодою його дружини [PERSON] .. Стаття 1046 ЦК України вказує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначено моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зроблені судом висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України (справи №6-1967цс15, №6-50цс16). Згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Статтею 541 ЦК України передбачає, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників \\солідарних боржників\\ кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого окремо. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Представлена позивачем розписка про отримання відповідачем [PERSON] позики містить дані щодо особи позичальника та позикодавця, часу отримання позики, розміру отриманої позики, умов та дати її повернення, тому є письмовим документом, що підтверджує факт укладення договору позики, його умови, посвідчує факт отримання відповідачем позики саме у позивача. Позивачем висунута вимога про повернення суми позики, проведено розрахунок боргу. Відповідачами факт укладення угоди не оспорений, доказів належного виконання угоди суду не представлено, розрахунок боргу не оспорений та не спростований. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що оспорений договір позики було укладено в інтересах сім`ї та відповідачка [PERSON] , була обізнана про укладення вищевказаного договору, відтак в силу положень ч.4 ст.65 СК України укладений 10.05.2024 року договір позики створює обов`язки щодо повернення позики і для відповідача [PERSON] , внаслідок чого обов`язок за договором позики щодо повернення позики для відповідачів є солідарним, а тому позовні вимоги обгрунтовані і підлягають задоволенню. З відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України. Стосовно вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір №147 про надання правової допомоги від 09.10.2025 року, квітанцію до платіжної інструкції про сплату 30000 грн., квітанції, описи та накладні - витрати з направлення поштової кореспонденції сторонам пов`язаної з розглядом справи, дані витрати також підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved