Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Дубенчук М.В. звернулася до суду з позовом про виділення в натурі частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адесою: [ADDRESS] . В обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком С.С. 29.03.2011 року та зареєстрованому в реєстрі за №199, [PERSON] належить 2/3 часток житлового будинку з надвірними будівлями , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Власниками іншої 1/3 частини будинку є відповідач по справі [PERSON] . В цілому, будинок фактично розділений, визначений порядок його користування. Частка житлового будинку [PERSON] в розмірі 2/3, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1810700000:02:032:0083, загальною площею 0.0785 га., яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Однак, наявність того факту, що житловий будинок є спільною частковою власністю перешкоджає в повній мірі здійснювати право власності, оскільки для цього необхідна згода іншого співласника будинку. Справу розглянуто в порядку загального позовного провадження. Представник позивача адвокат Дубенчук М.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] , позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлена належним чином, будь-яких клопотань чи заперечень на позов не надала. Дослідивши наявні у матеріалах справи заяви по суті, докази, оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст.41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а право власності набувається в порядку, встановленому законом. Ч. 1 ст. 321 ЦК України, передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 355 ЦК України, встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 статті 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 29.03.2011року, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу, р№1993 та витягу з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія та номер ІУ161240911255, виданий ЄДЕССБ, належить 2/3 частки зазначеного житлового будинку, а саме: коридор «1-1» площею 6,7 м.кв.. кладовД «1-2» площею 2,7 м.кв.,сан.кімната «1-3» площею 4,9 м.кв., коридор «1-4» площею 4,2м.кв., кухня «1-5» площею 8,4 м.кв., кімната «1-6» площею 16,7м.кв„ кімната «1-7» площею 13,5м.кв передпокій «1-8» площею 10,3 м.кв., кімната «1-9» площею 10,9 м.кв, ганок «а», сарай «Б», навіс «Н», туалет «Т», колодязь «к», частина огорожі, що знаходиться по [ADDRESS] . Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 року при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). У спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. З аналізу змісту ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слідує, що виділ часток жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу». Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна КП "Коростенське міське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №316 від 23.07.2025 року, за технічними показниками житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, може бути поділено. Тому, вимога позивача стосовно виділення в натурі у власність частини житлового будинку, припинення права спільної часткової власності, підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Однак, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати право власності на 2/3 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою : [ADDRESS] . Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки судом вирішено, що спільна часткова власність сторін на житловий будинок підлягає припиненню, а тому немає підстав для визнання права власності на частку виділену в натурі. Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial