Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

23 жовтня 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Холудєєва Б.Є. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [INFO] у м.Білгород-Дністровський Одеської області у віці 74 років помер [PERSON] . За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 20 травня 2014 року секретарем Базар`янської сільської ради Татарбунарського району Одеської області Патько Л.М. та зареєстрований за №18, яким заповів позивачці частину земельної ділянки площею 14,32 га., масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер: 5125085600:01:002:0409, що розташована на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області №2-1255/2007 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 08 вересня 2024 року між позивачкою [PERSON] та Powder Extreme Sarl (Швейцарія) був укладений трудовий договір на визначений максимальний строк, згідно з яким [PERSON] приступила до виконання своїх службових обов`язків 16 вересня 2024 року та працювала до 27 квітня 2025 року. У зв`язку з укладенням трудового договору та роботою за кордоном, вона не мала змоги приїхати до України та вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Вже у вересні 2025 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. з усною заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] та 08 жовтня 2025 року отримала письмову відповідь, якою їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, заведенні спадкової справи до майна померлого, оскільки вона пропустила строк на прийняття спадщини за заповітом та їй було рекомендовано вирішити це питання у судовому порядку. Іншим спадкоємцем до майна [PERSON] є його дружина- відповідачка у справі [PERSON] , яка не заперечує проти прийняття спадщини за заповітом позивачкою. Посилаючись на поважність причин пропуску нею строку для прийняття спадщини у зв`язку з постійним тривалим перебуванням за кордоном, зазначаючи про відсутність заперечень щодо прийняття нею спадщини за заповітом іншого спадкоємця [PERSON] , позивачка просила визначити їй додатковий строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом померлого [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі за №18, тривалістю у три місці з дня набрання законної сили судовим рішенням. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2025 року справу передано за підсудністю до Татарбунарського районного суду Одеської області. 16 грудня 2025 року у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Дем`янову О.А. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської від 16 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивачки адвокат Холудєєв Б.Є. 24 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» подав суду заву, в якій просив справу розглядати без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, додаткових пояснень не має. Відповідач у судове засідання не з`явилася, 26 грудня 2025 року подала до суду заяву, в якій проти позовних вимог [PERSON] не заперечувала (а.с.49). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 12ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77,81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] в м.Білгород-Дністровський Одеської області у віці 74 років помер [PERSON] , [INFO] , про що Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Оденської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зроблено актовий запис №1046 (а.с.8). За життя [PERSON] зробив заповідальне розпорядження, яким 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 14,32 га, що розташована на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, належну йому на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 29.11.2007 року у справі №2-1255/2007 року, яке набрало чинності 10.12.2007 року, заповів позивачці (а.с.9). Згідно з вищевказаним рішенням суду за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 14,32 га, яка розташована на території Тузлівської сільської ради згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 032784 від 16.07.2003 року, що залишилася після смерті [PERSON] (а.с.16-17). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД № 032784 від 16.07.2003 року [PERSON] дійсно була власником земельної ділянки площею 14,32 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тузлівської сільської ради (а.с.15). Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №12382604 від 07.11.2013 року та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5100019042025 від 08.01.2025 року слідує, що за [PERSON] на підставі вищевказаного рішення суду зареєстровано право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5125085600:01:002:0409 площею 14,32 га з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тузлівської сільської ради (а.с.11). Із вищевказаного рішення суду та Відомостей про право власності /право постійного користування згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно інша 1/2 частина земельної ділянки належить [PERSON] (а.с.20-21). Із матеріалів справи також вбачається, що 08 вересня 2024 року позивачка, що проживає за адресою: [ADDRESS] , уклала Трудовий договір на визначений максимальний строк з Powder Extreme Sarl зі штаб-квартирою в місті Мартіньї на період з 16 вересня 2024 року до 27 квітня 2025 року (а.с.13-14). Як вбачається з листа приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П. №268/01-16 від 08.10.2025 року, на усне звернення позивачки щодо подання заяви про прийняття спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй рекомендовано вирішити питання у судовому порядку (а.с.26). Зазначені матеріали підтверджують, що [PERSON] , починаючи з 16 вересня 2024 року до 27 квітня 2025 року постійно проживала та працювала за кордоном, тобто постійно перебувала на значній віддаленості від місця проживання спадкодавця та місця знаходження спадкового майна. На виконання ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 січня 2026 року завідувачем Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області О.Садановим надано відповідь про те, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилася та на підтвердження вказаного надано Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 83995691 від 28.01.2026 року (а.с.63,64). Іншим спадкоємцем до майна [PERSON] є його дружина та відповідачка по справі [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 14.11.1971 року Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.25). [PERSON] проти визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] за його заповітом заперечень не має. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Статтями 1216-1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Згідно з ч.ч.1,3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті та воно виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.1 ст. 1272 УЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, а також дослідженої у судовому засіданні Спадкової справи, спадкова справа до майна померлого [PERSON] не відкривалася, відтак із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно з ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до Постанови ВП ВС від 26.06.2024 року у справі № 686/5757/23, «з урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. За змістом статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 зроблено висновок,що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини,суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В постанові Верховного суду від 11.11.2020 року у справі № 750/262/20 викладено наступну правову позицію: «поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо». Судом встановлено, що позивач з 16 вересня 2024 по 27 квітня 2025 року постійно проживала у Швейцарії та працювала за Трудовим договором. Зазначені обставини, які судом визнаються поважними, унеможливили звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений законодавством 6-місячний строк. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, що зазначено у ч.3 ст.1272 ЦК України. Враховуючи обставини справи щодо наявності заповіту на користь позивача, як спадкоємця за заповітом до майна померлого [PERSON] , наведені позивачем обставини щодо її не проживання за місцем відкриття спадщини, які є об`єктивними та істотними труднощами, беручи до уваги заяву відповідача [PERSON] , яка є дружиною померлого при цьому не заперечує проти задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, визначивши його у межах передбаченого законом загального терміну строком три місяці, перебіг яких рахується після набрання рішенням законної сили.

Outcome: approved