Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики №762777189 в розмірі 14 350 грн., з яких: 5 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 350 грн. - сума заборгованості за відсотками, а також суму понесених судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.02.2019 року між ТзОВ «Манівео шкидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір №762777189. За умовами вказаного договору відповідач отримав кредитні кошти, однак, такі своєчасно не повернув. У зв`язку із невиконанням умов вказаного договору відповідачем виникла заборгованість. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Таліон Плюс" укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» отримло право грошової вимоги до відповідача. 03.01.2019 між "Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20190103, у відповідності до якого, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» отримало право вимоги до боржника. Враховуючи наведене просить стягнути з відповідача заборгованість 14 350 грн., з яких: 5 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9 350 грн. - сума заборгованості за відсотками, а також суму понесених судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відзиву на позов не подав, а тому відповідно до ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно дост.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, згідно положень ст.1046 цього ж Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до ч.2ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Враховуючи вищевикладене, доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №755/2284/16-ц. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Позивачем на підтвердження факту укладення договору та отримання кредитних коштів надано суду копію договору №762777189 від 17.02.2019 та розрахунок заборгованості. Проте, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а отже не є належним доказом існування боргу. Позивачем не надано суду жодних первинних документів, які б свідчили про факт отримання відповідачем кредитних, при цьому, позивачем також не було заявлено клопотання про витребування таких доказів, в порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України. Надані до позову додатки до договору факторингу (акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладання та сума боргу) без банківської виписки з особового рахунку позичальника чи квитанції про здійснення переказу жодним чином не підтверджує, яку суму коштів отримав відповідач за укладеним договором, ка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена нею, та яка частина сплачена не була стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування. Отже, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинними бухгалтерськими документами, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності та розміру заборгованості, на якій наполягає позивач. Самі по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такі розрахунки заборгованості не підтверджують наявності заборгованості у відповідачки перед позивачем. Щодо договору кредиту №762777189 від 17.02.2019, копія якого долучена до позову, то такий не містить підпису позичальника, а не містить даних, що такий підписано за допомогою одноразового ідентифікатора чи електронного підпису, що також ставить під сумнів обставини щодо укладення договору. Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів укладення кредитного договору з відповідачем та виникнення у нього заборгованості. Суд звертає увагу, що визначення підстав позову є виключною процесуальною прерогативою позивача, а обов`язок доказування обставин, на які він посилається, покладається саме на нього (ст.13, 81 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач не довів ані факту укладення між сторонами спірного договору, ані виникнення з нього грошового зобов`язання, ані розміру заборгованості, у зв`язку з чим позов є недоведеним та задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування понесених позивачем судових витрат, відсутні.

Outcome: dismissed