Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» Руденко К. В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 17391 від 20 серпня 2024 року у розмірі 26600,00 грн, а також судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 20 серпня 2024 року між ТОВ «ФК «Процент» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 17391. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачці кредит у розмірі 7 000,00 грн. строком на 730 днів, тобто до 20 серпня 2026 року. Кредитний договір укладено в електронній формі шляхом реєстрації відповідачки на веб-сайті https://present.com.ua та підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 955947, що відповідає вимогам частини першої статті 207, статті 639 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Кредитні кошти були перераховані відповідачці шляхом зарахування на її платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «КБ «ПриватБанк». Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору за користування кредитом встановлено процентну ставку у розмірі 1,00 % від суми кредиту за кожен день користування, що становить 365 % річних. Строк надання кредиту відповідно до п. 1.3 кредитного договору становить 730 днів. Періодичнічть платежів зі сплати процентів ставлять кожні 20 днів. Позивач звертається до суду з вимогою про стягнення саме прострочених процентів за користування кредитом за період з 20 серпня 2024 року по 04 вересня 2025 року та не заявляє вимог про дострокове повернення суми основного боргу, оскільки строк дії кредитного договору ще не закінчився. Згідно з наданим розрахунком заборгованості, заборгованість відповідачки за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом станом на 04 вересня 2025 року становить 26600,00 грн, що нараховані за ставкою 1,00% за кожен день користування кредитом відповідно до умов договору. Зазначена заборгованість виникла протягом строку дії кредитного договору та підтверджується умовами договору, розрахунком заборгованості та іншими письмовими доказами, поданими позивачем. Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні на 15 грудня 2025 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася судом про час і місце розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки отримання листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду. У постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд дійшов висновку, що сам факт неотримання стороною кореспонденції, яка направлялася судом за належною адресою, самостійно зазначеною учасником справи, не може розцінюватися як неналежне повідомлення. Така ситуація виникає виключно через суб`єктивну поведінку сторони. Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, якщо представники сторін або інші учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а наявних матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного рішення, суд може вирішити спір по суті без відкладення. Основною умовою відкладення розгляду справи є неможливість ухвалення рішення за наявними доказами, а не сам факт неявки сторін. Оскільки представник позивача просив розглянути справу без його участі, а відповідачка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Крім того, у встановлений строк відповідачкою не було подано відзиву на позовну заяву. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення про причини неявки; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідачка належним чином повідомлена, не з`явилася, причин неявки не надала і не подала відзиву, а представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд постановив розгляд справи за відсутності сторін. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив, що позовні вимоги обґрунтовані. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх доказів у справі. Судом встановлено, що 20 серпня 2024 року між ТОВ «ФК «Процент» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 17391, відповідно до якого позивач надав відповідачці кредит у розмірі 7 000,00 грн строком на 730 днів до 20 серпня 2026 року. Договір було укладено в електронній формі шляхом реєстрації відповідачки на веб-сайті https://present.com.ua та підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 955947, що відповідає вимогам частини першої статті 207 та статті 639 ЦК України, а також Закону України «Про електронну комерцію». Кредитні кошти були перераховані відповідачці шляхом зарахування на її платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ «КБ «ПриватБанк». Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору за користування кредитом встановлено процентну ставку у розмірі 1,00 % від суми кредиту за кожен день користування, що становить 365 % річних, із періодичністю сплати процентів кожні 20 днів. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення прострочених процентів за користування кредитом за період з 20 серпня 2024 року по 04 вересня 2025 року, при цьому вимоги про дострокове повернення основної суми кредиту не заявлялися, оскільки строк дії кредитного договору ще не сплив. Згідно з поданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки за нарахованими та несплаченими процентами станом на 04 вересня 2025 року становить 26600 грн., що визначено відповідно до процентної ставки 1,00 % за кожен день користування кредитом, передбаченої пунктом 1.2 кредитного договору. Таким чином, зазначена сума є заборгованістю виключно за користування кредитними коштами і не включає основну суму кредиту, строк повернення якої ще не настав. Заборгованість підтверджується кредитним договором, розрахунком заборгованості та іншими письмовими доказами, наданими позивачем, які суд визнає належними, допустимими та достатніми для вирішення спору. Суд також враховує, що кредитний договір № 17391 від 20 серпня 2024 року був укладений в електронній формі, що підтверджується наданими сторонами доказами, та відповідає вимогам законодавства України щодо електронних правочинів. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є домовленістю сторін, оформленою в електронній формі та спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 12 цього Закону моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Надані суду докази підтверджують, що відповідачка підписала кредитний договір саме таким способом, що надає договору юридичну силу, еквівалентну письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 207 та статті 639 ЦК України, правочин, укладений в електронній формі та підписаний сторонами, є таким, що вчинений у письмовій формі. За змістом статей 626, 628 та 1054 ЦК України, кредитний договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків сторін, у тому числі обов`язку позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами у порядку та розмірі, визначених договором. Згідно зі статтею 1048 ЦК України, кредитодавець має право на отримання процентів від суми кредиту, якщо інше не передбачено договором або законом, а розмір і порядок їх сплати встановлюються договором. Стаття 1056-1 ЦК України передбачає, що розмір процентів та порядок їх сплати визначаються сторонами з урахуванням строку користування кредитом та інших економічних факторів. Судом встановлено, що кредитним договором № 17391 передбачено процентну ставку у розмірі 1,00 % за кожен день користування кредитом із періодичністю сплати кожні 20 днів, а строк користування кредитом триває до 20 серпня 2026 року. Отже, нарахування процентів здійснюється у межах строку дії договору, а обов`язок відповідачки полягає у їх періодичній сплаті незалежно від того, чи настав строк повернення основної суми кредиту. Оскільки відповідачка порушила встановлений договором обов`язок зі сплати процентів у визначені строки, у неї виникла прострочена заборгованість за користування кредитними коштами. Водночас суд враховує, що позивач не заявляє вимог про стягнення суми основного боргу, а звернувся до суду виключно з вимогою про стягнення прострочених процентів, нарахованих у межах строку дії кредитного договору, що відповідає статтям 530, 610, 611, 612 та 1048 ЦК України. Таким чином, спірні правовідносини у даній справі стосуються не повернення кредиту, а належного виконання грошового зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом, які є самостійним платіжним обов`язком позичальника. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимога ТОВ «ФК «Процент» про стягнення з [PERSON] заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами у сумі 26600 грн є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «ФК «Процент» зазначило, що під час укладення кредитного договору відповідачка була належним чином ознайомлена з його умовами, у тому числі щодо строків, розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом. Сторонами було погоджено всі істотні умови договору, включно з процентною ставкою та періодичністю її сплати, що підтверджується електронною формою договору та ідентифікацією відповідачки під час його укладення. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним або оскарження кредитного договору № 17391, а також відсутні належні та допустимі докази, які б спростовували розрахунок заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами, поданий позивачем. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. За змістом статей 610 та 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, а у разі такого порушення настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, визначений договором. З огляду на те, що відповідачка не здійснила своєчасну сплату процентів за користування кредитом у строки, визначені кредитним договором, у неї виникла прострочена заборгованість за грошовим зобов`язанням щодо сплати процентів. При цьому суд враховує, що відповідно до статті 1048 ЦК України проценти за користування кредитом є самостійним грошовим зобов`язанням позичальника, яке існує незалежно від настання строку повернення основної суми кредиту. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню саме заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом у розмірі 26600 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved