Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шевцова Н.В., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 23.12.1992 та зареєстрованого в реєстрі за №2-4639, належало домоволодіння [ADDRESS] . 04.05.1993 право власності на дане домоволодіння було зареєстровано в КП ДМБТІ та записано в реєстрову книгу №497 за реєстровим №12 та на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 22.01.2005, зареєстрованого в реєстрі за №2-66, було зареєстровано в КП ДМБТІ 21.02.2005, реєстраційний номер: 9959092. На початку 2023 року донька позивача [PERSON] повідомила її про необхідність оформлення субсидії, для чого потрібно було оформити на її ім`я довіреність. Оскільки, позивач не розумілась на тому, то довірилась доньці. Для оформлення довіреності на своє ім`я, відповідач привезла позивача до нотаріальної контори, розташованої на [ADDRESS] , де позивач підписала документ, який нотаріус їй не зачитувала в голос, а лише показала місце, де потрібно поставити підпис. Сама ж вона не мала змоги його прочитати, оскільки має вади зору. Через деякий час донька позивача змінила своє ставлення до неї, стала агресивно відноситися, грубити, ображати, безпричинно сваритися, декілька разів кидалась на позивача з кулаками, чим спричинила їй тілесні ушкодження, а в літку 2024 року вигнала [PERSON] з будинку, через що на теперішній час остання мешкає у сина за адресою: [ADDRESS] . У липні 2024 року позивач звернулась до нотаріуса, у якого підписувала «довіреність». З відповіді приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Швецової Н.В. від 10.07.2024 позивачу стало відомо, що 25.04.2023 вона підписала договір дарування належного їй на праві приватної власності житлового будинку [ADDRESS] , на користь [PERSON] . З огляду на те, що позивач є людиною похилого віку, на момент укладання договору дарування їй виповнився 81 рік, страждає на ряд важких хвороб, а саме на хронічну прогресуючу судинну енцефалопатію з помірно вираженими мнемтичними порушеннями, легкий когнітивний розлад прогресуючої судинної енцефалопатії, на ускладнену катаракту, тривожний синдром, вона не мала змоги прочитати договір та не могла знати та усвідомлювати що саме підписує. Протягом року позивач мешкала в спірному житловому будинку і тільки після спливу одного року відповідач її вигнала. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. 25.04.2023 та зареєстрований у реєстрі за №462 (а.с.1-5). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2024 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та визначено її розгляд проводити в порядку загального позовного провадження. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.26). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2024 в порядку забезпечення позову заборонено будь-яким особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, зміни власника, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна - житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.29). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 21.05.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду (а.с.114). У судове засідання 02.03.2026 позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. У судовому засіданні 03.07.2025 позивач підтримала позовну заяву та пояснила суду, що не збиралась дарувати спірний будинок доньці. До нотаріальної контори її повезла донька [PERSON] . Позивач не пам`ятає, щоб щось підписувала. Ніякий документ вона не читала, а нотаріус у голос не зачитувала. Також, повідомила суду, що страждає на поганий зір вже більше чотирьох років (а.с.131-134). Представник позивача адвокат Васильєва М.В. у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Братцева Н.С. у судовому засіданні підтримали відзив на позовну заяву та просили відмовити у її задоволенні з огляду на те, що виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого не містить жодного діагнозу щодо хвороб очей у позивача, а містить лише інформацію про скарги пацієнта на повну сліпоту. Позивачем не надано доказів наявності порушень зору на момент підписання оспорюваного правочину. У місці «Підписи» договору дарування «1. Дарувальник» позивачем рукописним текстом проставлено підписи та зазначено власне прізвище, ім`я та по батькові», що в свою чергу виключає наявність порушення зору у позивача на момент підписання оспорюваного договору. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Н.В. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. У судовому засіданні 03.07.2025 повідомила суду про те, що 17.02.2023 позивач разом з донькою [PERSON] зверталась до неї з приводу іншої нотаріальної дії, а також надання консультації з приводу документів для дарування житлового будинку. 25.04.2023 [PERSON] та [PERSON] звернулися знову з питання посвідчення договору дарування, про довіреність мови не було. Вони надали документи та нею було посвідчено договір дарування будинку. Даний договір позивач [PERSON] прочитала самостійно. Їй було роз`янено правові наслідки укладення договору та про те, що вона дарує будинок та він перейде у власність доньки. Договір був підписаний позивачем у двох примірниках. На неможливість підписати договір самостійно, в тому числі і у звязку із важдами зору, [PERSON] не скаржилася. У липні 2024 року до нотаріальної контори звернувся син позивача, який був вороже налаштований та вимагав копію договору дарування. 19.07.2024 він приїхав знову, але вже разом з позивачем, яка власноруч написала заяву про видачу довідки про вчинення нотаріальної дії, при цьому вона не користувалась окулярами та вільно пересувалась, розуміла значення своїх дій. Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 25.04.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, за яким [PERSON] передає [PERSON] , а остання приймає безоплатно у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №462 (а.с.11). Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 12.07.2024 [PERSON] , [INFO] , має діагноз хронічна прогресуюча судинна енцефалопатія з помірно вираженими мнестичними порушеннями, легкий когнітивний розлад прогресуючої судинної енцефалопатії, ускладнена катаракта обох очей, тривожний синдром. Короткий анамнез, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, стан при направленні, стан при виписці: скарги на повну сліпоту. Лікування і трудові рекомендації: потребує операцію по заміні кришталиків (а.с.12). Відповідно до консультативного листа Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №9» Дніпровської міської ради від 27.04.2023 [PERSON] , [INFO] , має діагноз Н26.2 Ускладнена катаракта (а.с.85). Згідно консультаційного висновку спеціаліста КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 20.06.2023 [PERSON] , [INFO] , встановлено основний діагноз Н25.9 Стареча катаракта, неуточнена ОД-0,04, ОС-0,06 н/к. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вони з позивачем зустрілись вперше десь років чотири тому вдома у Юрія сина [PERSON] . Загалом бачила позивача три рази. Вона скаржилась, що доньки її ображають та на одного з зятів, казала, що вони вигнали її, тому вона переїхала жити до сина. Останні півтора роки [PERSON] перестала впізнавати свідка. Позивача перестали випускати на вулицю саму через її стан здоров`я. Наразі вона не може читати, оскільки стала дуже погана бачити десь півтора роки тому. Свідок не бачила, щоб [PERSON] зловживав спиртними напоями (а.с.131-134). Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона знайома з [PERSON] з минулого року. За цей рік бачила позивача десь три рази. Вона розповідала свідку, що донька забрала в неї дім. Наразі позивач не бачить. Син [PERSON] , [PERSON] , з яким вона наразі проживає, не ображає її та не зловживає спиртними напоями (а.с.131-134). Допитаний в якості свідка [PERSON] , який є чоловіком відповідача, суду пояснив, що позивач вирішила привести в порядок документи та подарувати [PERSON] дім, в якому жили квартиранти. В день підписання договору свідок [PERSON] не бачив. Позивач в окулярах не ходить. Свідок знає, що онук позивача десь років п`ять тому возив її до центру, де їй виписали окуляри. Хірургічні операції [PERSON] проводились біля десяти років тому. Вважає, що конфлікт виник у зв`язку з тим, що [PERSON] захотів будинок. До цього часу на протязі восьми років позивач проживала у своїх доньок та на зір не скаржилась. На її рішення подарувати будинок відповідачу ніхто не впливав. У 2022-2023 роках [PERSON] шила для внуків, читала книжки та газети (а.с.166-169). Свідок [PERSON] , яка є донькою позивача та сестрою відповідача, повідомила суд про те, що її мати давно хотіла подарувати будинок донькам. На брата позивач склала заповіт щодо будинку [ADDRESS] . Свідок була в нотаріальній конторі разом з позивачем. Нотаріус повідомила їх, що з документами на будинок [ADDRESS] було не все в порядку та пояснила, що потрібно зробити. З документами позивач розбиралась самостійно. При підписанні договору дарування свідок не була присутньою. Коли укладали спірний договір у позивача не було серйозних проблем зі здоров`ям, в неї був нормальний зір, вона не носила окулярів, хоча вони в неї були. Встановленого діагнозу по очах у позивача не було. Загалом у матері свідка було 3 операції, але не на очах. На час підписання договору дарування позивач мешкала у свідка, інколи у її сестри. Проживати до [PERSON] пішла від свідка (а.с.166-169). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18). Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України). Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Приписи ст. 203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.02.2025 по справі № 363/112/23 зазначив, що правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним (постанови Верховного Суду від 03.05.2022 у справі № 715/2513/19, від 26.10.2022 у справі №947/32485/20, від 15.03.2023 у справі № 288/1366/21, від 15.11.2023 у справі № 308/8309/22, від 17.04.2024 у справі № 564/1067/22, від 25.04.2024 у справі № 336/6427/20, від 23.05.2024 у справі №501/3591/21). Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 447/2297/19, від 15.03.2023 у справі № 288/1366/21, від 15.05.2023 у справі № 522/9246/19, від 02.08.2023 у справі № 138/246/22, від 25.04.2024 у справі № 336/6427/20, від 29.03.2024 у справі № 523/13811/21). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі та майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Також, ст. 45 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У даному випадку, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності помилки щодо природи укладеного договору дарування в момент його укладення у нотаріуса. Як вбачається з пояснень приватного нотаріуса Швецової Н.В., наданих в судовому засіданні, на момент укладення спірного договору дарування, позивач [PERSON] повністю усвідомлювала свої дії, будь-яких підстав вважати, що остання діяла під примусом сторонніх осіб чи не усвідомлення своїх дій, у нотаріуса не виникало. Позивач не повідомляла їй, що через вади зі здоров`ям не може самостійно ознайомитися із змістом договору. Згідно п. 6 Договору дарування житлового будинку сторони стверджують, що цей Договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється нею за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і психічного. Окрім цього, згідно п. 7 Договору дарування житлового будинку слідує, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього Договору. Також, договір дарування власноручно підписаний позивачем, у відповідній графі містяться її прізвище, ім`я, по батькові та підпис, що на переконання суду спростовує доводи позивача про її поганий зір на момент укладення спірного договору дарування. Доказів порушення приватним нотаріусом Швецовою Н.В. вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування, а не інший правочин, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано. Безпідставними також є посилання сторони позивача про те, що оформленням оспорюваного правочину займалася донька позивача, оскільки вони спростовуються виданими саме за заявами позивача, а не відповідача, відповідними документами. Суд критично оцінює доводи позивача [PERSON] , що вона не усвідомлювала який правочин вчиняє, оскільки не могла прочитати його текст. Позивачем до матеріалів справи долучено консультативний лист Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №9» Дніпровської міської ради від 27.04.2023, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , має діагноз Н26.2 Ускладнена катаракта (а.с.85). Утім, належних доказів того, що станом на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивача погіршився до тієї міри, що вона не розуміла зміст правочину та його наслідки, взагалі не могла прочитати текст договору, стороною позивача до суду не надано. Зокрема, не заявлено клопотання про призначення судово-медичної експертизи. Крім того, не надано доказів проте, що позивач повідомляла нотаріуса про будь-які обставини, які заважали їй 25 квітня 2023 року укласти договір дарування. Суд приймає до уваги факт того, що погіршення сімейних стосунків сторін після укладення правочину не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений внаслідок її помилки щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed