Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Представник позивача - Усенко М.І. звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 3230391 від 01.04.2021 року, в сумі: 44750 гривень, сплачений судовий збір в сумі 2422,40 гривень та суми 8000 гривень витрат на професійну правову допомогу. Позов зокрема обґрунтовано тим, що 01.04.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №3230391 згідно з умовами якого відповідач отримала 10000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов Кредитного договору. Враховуючи ці обставини, умови чинного законодавства та п. 3.2.6. Кредитного договору № 3230391 від 01.04.2021 року Позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. п. 7.1. Кредитного договору № 3230391 від 01.04.2021 року визначає, що Цей Договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок Позичальника і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Укладаючи Кредитний договір Відповідач та ТзОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. З огляду на викладене, договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ Мілоан та Відповідачем не був би укладений. Після чого, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті Відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п.2.1 Кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти Позичальника, що підтверджується Платіжним дорученням на користь Відповідача від ТОВ Мілоан. Підтвердженням добровільного укладення Відповідачем даного Договору є Анкета-заява на кредит №3230391 Позичальника від 01.04.2021 року, що заповнена Відповідачем. Таким чином, відповідно до умов кредитного договору, 02.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №73-МЛ від 02.07.2021р. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором № 3230391 від 01.04.2021 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем. Варто зазначити, що сума та розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 3230391 від 01.04.2021 року було передано Позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги №73-МЛ від 02.07.2021 р.Сума заборгованості Відповідача становить 44750 грн., відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №73-МЛ від 02.07.2021 р.З них: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 10000,00 грн., прострочена заборгованість за сумою відсотків становить 33750,00 грн., прострочена заборгованість за комісією становить 1000,00 грн. Позивачем проведено роботу щодо ситуації з погашення наявної заборгованості Відповідача та виконання кредитних зобов`язань, а саме: Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 20909995/455 від 15.07.2025 р. Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.10.2025 року позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.01.2026 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення було залишено без руху. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07.01.2026 року заяву відповідача [PERSON] в інтересах якої діє представник - адвокат Глушко Зоя Вікторівна про перегляд заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.10.2025 у цивільній справі №536/2048/25- прийнято до розгляду. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.01.2026 заяву відповідача [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Глушко Зоя Вікторівна про перегляд заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.10.2025 у цивільній справі №536/2048/25 - задоволено. Скасоване заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.10.2025 по справі № 536/2048/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому вказує, що для підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» не надано доказів, які б підтверджували виникнення зобов?язань у відповідача перед ТОВ «Мілоан» а саме - належного первинного документу про безготівкове перерахування коштів відповідачу, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Наданий у матеріали справи документ з назвою «платіжне доручення 42847820» не містить інформації про проведення платежу банківською або фінансовою установою, тобто не відповідає первинному документу, який засвідчує або може засвідчувати надання коштів відповідачу за кредитним договором, інших квитанцій, довідок платіжних компаній, первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт перерахування ТОВ «Мілоан» коштів відповідачу, у матеріали справи не надано. Також, матеріали справи не містять погодження напрямку перерахування коштів відповідачу (погодження номеру картки або розрахункового рахунку). Крім того, а ні договір про споживчий кредит № 3230391 від 01.04.2021, ані графік розрахунків як додаток до нього, ані анкета-заява не містять реквізитів банківського рахунку, на який ТОВ «Мілоан» мало перерахувати кредитні кошти. До позовної заяви долучено копію платіжного доручення №42847820 від 01.04.2021, підписаного представником ТОВ «Мілоан» та скріплене його печаткою, в якому зазначено Платник: ТОВ «Мілоан», Банк платника: не вказано, Отримувач: Осипова Єлизавета Андріївна, код: 3592201444, код банку: mastercard, кредит рах. № 516875*03, натомість даний «документ» не засвідчує факт перерахування відповідачу коштів, адже для підтвердження перерахування коштів отримувачу повинен містити відмітку банку про виконання цієї інструкції, рахунок отримувача, банк отримувача. Документ, з назвою «платіжне доручення №42847820» наданий позивачем у матеріали справи є самостійно (штучно) ним створеним доказом, який не відповідає первинному документу, який би засвідчував або міг би засвідчувати надання коштів відповідачу за кредитним договором. Інших квитанцій, довідок платіжних компаній, первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт перерахування ТОВ «Мілоан» коштів відповідачу, у матеріали справи не надано. Клопотань чи заяв позивачем разом з позовною заявою не подано. Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідачу відповідно до умов кредитного договору, не підтверджуються будь-якими належними та Допустимими доказами та можуть розцінюватися виключно як припущення.Доказів належності відповідачу карткового рахунку на який, згідно платіжного доручення, були перераховані кредитні кошти матеріали справи не містять. За змістом ст.84ЦПК України учасник справи у разі саме неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у позовній заяві викладено обставини, якими обґрунтовано вимоги, зазначивши докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, зазначено про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, а також не подано клопотання про їх витребування, зокрема щодо підтвердження факту належності відповідачу карткового рахунку та отримання нею кредитних коштів на цей рахунок (повний номер якого та назва банку емітента відсутня в матеріалах справи).На підставі вищевикладеного просив суд ухвалити рішення яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит- Капітал» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 11500 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явився про дату, час та місце належним чином повідомлені. Направили заяву про розгляд справи без участі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне: Так, відповідно до позовних вимог, за договором № 3230391 від 01.04.2021 р., укладеного між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем Позивач вимагає стягнути з Відповідача [PERSON] 44750 грн., з яких 10000 грн. сума основного боргу, 33750 грн. відсотки за користування кредитом та 1000 грн. комісії. Відповідно до графіку платежів, який є складовою кредитного договору, п. 1.3.1. кредитного договору, розрахунку, наданого Позивачем, строк кредитування визначено до 01.05.2021 р. Відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору відсотки за користування кредитом складають 1.25 % від суми фактичного залишку кредиту за кожен день користування. При цьому відповідно до п. 1.5. кредитного договору розмір відсотків складає 14750,00 тобто в десятки тисяч раз більше, ніж в середньому по ринку кредитування. При цьому п. 15. Протирічить пункту 1.5.2. кредитного договору, та графіку платежів. Отже самі умови договору є незрозумілими та такими, що протирічать Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування» та положенням цивільного кодексу України. Сам кредитний договір не містить підписів ні кредитодавця, ні Відповідача. Крім відсотків, за користування кредитом, Позивач вимагає стягнення 1000 грн. комісії, що також є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 06.11.2023 р. по справі № 204/224/21 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі №172/410/21, в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку. Верховний суд зазначив, що стягнення комісії банку є безпідставним, а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд, що зазначено в Постанові ВП ВС від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12 та Постанові ВП ВС від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16. Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. При цьому Велика Палата Верховного суду наголошує, що встановлені в договорі відсотки за користування кредитом не можуть використовуватись кредитором як міра відповідальності, що в даному позові і здійснює Позивач, а відсотки за користування кредитом, які значно більші ніж середній показник на ринку кредитування є несправедливими по відношенню до позичальника. Наданий Позивачем Розрахунок не є належним та допустимим доказом розміру заборгованості, оскільки розрахунок відсотків за користування кредитом зроблено поза межами строків кредитування, розміру відсотків, вказаних в договорі та взагалі невідомо за який період. З огляду на правовідносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем вбачається, що Позивач при наданні позики діяв всупереч ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 цієї статті умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідне положення щодо несправедливості умов кредитних договорів міститься у постанові КЦС ВС від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц та по справі № 766/8096/20 від 07.04.2021 р. Верховний Суд у постанові від 20.05.2022 № 336/4796/18 також зробив висновок, що для стягнення боргу мало надавати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд і в Постанові від 23 березня 2023 року у справі № 910/3105/21. Крім цього, позивач стверджує, що спірний договір укладено в електронному вигляді та підписано сторонами одноразовим ідентифікатором особи сформованим в електронному вигляді.За таких обставин Позивач має довести, що кредитний договір укладено саме на таких умовах, які містяться на паперових копіях електронного договору.З метою дослідження цих обставин необхідно дослідити оригінал такого електронного доказу з вивченням метаданих, які вказають на дату формування та укладення такого електронного договору. Без дослідження оригіналів таких електронних доказів твердження Позивача, викладені в позовній заяві є необґрунтованими. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків, що визначено ст. 76 ЦПК України. Належність, допустимість, достовірність та достатність доказів визначені положеннями ст.ст. 77-80 ЦПК України, а порядок дослідження електронних доказів ст.ст. 100, 101 ЦПК України. Проте, в порушення зазначених вимог цивільного-процесуального законодавства України Позивач не довів належними та допустимими доказами сам факт укладення кредитного договору, умови, на яких договір укладено, факт перерахування Відповідачу коштів, та розмір заборгованості. До позовної заяви оригінали договору та доказів перерахування коштів Відповідачу Позивачем не надано. Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Положеннями ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Відповідно до ст. 2 цього Закону він поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства. В ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємств. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Враховуючи те, що одним з основних видів діяльності Позивача є надання кредитних коштів, зазначені види послуг Позивача є його господарськими операціями та мають підтверджуватись первинними документами бухгалтерського обліку. Вимоги до первинних документів бухгалтерського обліку визначено ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», критеріям яких наданий Позивачем Розрахунок суми заборгованості не відповідає, що унеможливлює доведення на підставі такого Розрахунку факту надання кредиту та нарахування відсотків, їх обсяг та вартість та виключає визнання такого розрахунку доказом, в розумінні вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України. Позивачем взагалі не додано до позовної заяви жодного первинного документу на підтвердження факту надання саме Відповідачу кредитних коштів, їх обсягу та узгоджених відсотків. Необхідно також врахувати і висновки Великої Палати Верховного суду, яка у справі № 342/180/17-ц з подібним правовим регулюванням за позовом банку до фізичної особи про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування чужими коштами та пені в постанові від 3 липня 2019 р. відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 р. у справі №6-144цс14 та, посилаючись на положення ст. 207, 626, 628, 638, 1054, 1055, 633, 634, 1056-1, 1048, 1049, 1050, 549, 551 Цивільного кодексу України, дійшла наступних висновків: - визначальним для укладення договору приєднання є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору та стверджувати про узгодженість дій та волевиявлення учасників цивільних правовідносин і відповідність певним стандартам поведінки; - умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений; - умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті банку, належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування; - витяг з умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, якщо матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також те, що цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені) у зазначених у цьому документі розмірах і порядку. З огляду на правовідносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем вбачається, що кредитор при наданні кредиту діяв всупереч ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 цієї статті умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Не дотримано під час укладення договору вимог ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», що в силу вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України має наслідком недійсність такого правочину. Частиною 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Отже будь-яка умова, викладена в спірному договорі, яка погіршує становище Відповідача, порівняно з правами, наданими Законом України «Про споживче кредитування» є нікчемною. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Проте доказів виконання вимог вищевказаної норми чинного законодавства, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, Позивачем не надано. Також не надано доказів того, що Відповідач підписав договір саме на тих умовах, які визначені в наданій Позивачем суду копії. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити споживача у спосіб, визначений частиною першою статті 25 цього Закону та передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт та про передачу персональних даних споживача, а також надати інформацію про нового кредитора або колекторську компанію відповідно (найменування, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, місцезнаходження, інформацію для здійснення зв`язку - номер телефону, адресу, адресу електронної пошти). Зазначений обов`язок зберігається за новим кредитором у разі подальшого відступлення права вимоги за відповідним договором.Проте доказів виконання цього обов`язку кредиторами з боку Позивача не надано. Як на підставу своїх вимог Позивач посилається на укладення між Позивачем по справі та первинним кредитором договору відступлення права вимоги, на підставі якого кредитодавець відступив право вимоги за кредитним договором, укладеним між ним та Відповідачем, Позивачу. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, що визначено ст. 517 ЦК України. Як вбачається з умов договору відступлення права вимоги за своєю правовою природою зазначений договір є договором факторингу, положення про який унормовано Главою 73 ЦК України та ст. 350 ГК України. При визначенні обсягу прав та обов`язків нового кредитора у зобов`язанні слід виходити не з назви договору, а з його правової природи та дійсного змісту правовідносин, що виникли між сторонами такого правочину. Згідно положень ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, договір факторингу завжди є оплатним договором і при визначенні дійсності такого правочину необхідно виходити з того, чи відбулась плата за передане право грошової вимоги, як це передбачено нормами цивільного законодавства. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, що визначено ст. 517 ЦК України. Факт оплати за договором факторингу входить до предмету доказування при визначенні обсягу прав Нового кредитора та обґрунтованості його вимог. Отже слід дійти висновку, що факт оплати факторингової операції Позивач не довів. Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку: Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу який би підтвердив факт перерахування коштів за кредитним договором та наявності та розміру заборгованості Відповідача перед третьою особою та Позивачем. Електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (Стаття 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (частини перша, друга статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронний документ визначається своїми метаданими. Метадані це дані, що пов`язані та стосуються електронного документа, містять інформацію про його соціальну визначеність та розуміння змісту, контексту, структури. Метадані електронного документа мають елементи юридичних, ділових, організаційних, процедурних доказів цілісності електронного документа та його автентичності для авторів, користувачів та дослідників. Метадані є обов`язковим елементом процесу зберігання електронного документа. Крім того оригінал електронного документа має містити дані про автора автор документа, тобто фізичну або юридичну особу, яка створила електронний документ, відповідно до визначення ст. 1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідно до ч. 3-5 ст. 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 р. у справі №922/51/20 суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, якщо оригінал електронного доказу не був поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Згідно ч. 4 ст. 26 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» використання кваліфікованої електронної позначки часу для постійного зберігання електронних даних є обов`язковим. Носієм електронного документу може бути відповідний матеріальний носій, на якому оригінал електронного документу зберігається зі збереженням його метаданих (комп`ютер, ноутбук, флеш-накопичувач, сервер, веб-сайт, тощо), тоді як збереження документу у форматі файлу PDF є його візуальним відтворенням, таки як і відтворення на папері, тобто лише копією. Без дослідження оригіналу електронного документу з відповідними обов`язковими реквізитами електронного документу, визначеними відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та захищеним згідно вимог Закону України «Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах» таким чином, щоб це давало можливість встановити відсутність втручань до змісту такого електронного документу, встановити ідентичність паперової копії документу або його іншої форми візуального відтворення оригіналу неможливо. З огляду на вищевикладене слід дійти висновку, що не надання Позивачем оригіналів договору факторингу та кредитного договору, останнім не доведено належними та допустимими доказами ні факту здійснення факторингової операції, ні факту укладення кредитного договору саме на заявлених Позивачем умовах, що виключає наявність підстав для задоволення позову. Наявність в наданій копії кредитного договору алфавітно-цифрової послідовності, як Позивач вважає електронним підписом, ще не є доказом того, що Відповідачем підписано весь кредитний договір саме на заявлених умовах, оскільки такий ідентифікатор міститься тільки на останній сторінці наданого документу, і не міститься на всіх його сторінках, що ставить під сумнів погодження Відповідачем будь-яких умов договору. Відповідно до п 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Як вбачається зі сторони кредитора договір начеб то підписано директором і чомусь також за допомогою одноразового ідентифікатора. Проте така форма укладення договору зі сторони кредитора суперечить Закону України "Про електронну комерцію», оскільки ст. 3 цього Закону чітко регламентує, що за допомогою одноразового ідентифікатора у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, договір підписується лише особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір. Тобто зі сторони кредитора, як ініціатора підписання електронного договору, договір має бути підписаний уповноваженою особою за допомогою кваліфікованого електронного підпису, оскільки Відповідач не надсилав зі свого боку кредитору алфавітно-цифрової послідовності, яка б була погоджена сторонами та ідентифікувала б особу-підписанта договору уповноваженою особою кредитора. Наразі вбачається відсутність автентифікації уповноваженої особи, що представляє сторону кредитора. Відповідно до ч. 1 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" автентифікація - електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних. Належних та допустимих доказів автентифікації Позивачем не надано. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію» Електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про:порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору;можливість та порядок внесення змін до умов договору;спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту);порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань;технічні засоби ідентифікації сторони;порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту);посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа;спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них;умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів;можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору;інші відомості. З огляду на викладене, враховуючи відсутність оригіналів документів, слід дійти висновку, що Позивачем не доведено наявність прав кредитора, а значить і прав Позивача, наявність підписаного кредитного договору як з боку кредитора так і з боку Відповідача, факту перерахування коштів за кредитним договором та погодження Відповідачем всіх умов кредитного договору, а відсутність оригіналу кредитного договору дає підстави не брати такий доказ судом до уваги. Таким чином позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Кредитний договір, за твердженням Позивача, укладено в електронній формі, проте ні кредитний договір, ні паспорт кредиту не містять одноразового електронного ідентифікатора підпису Відповідача, що свідчить про необхідність дослідження оригіналів наданих Позивачем доказів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Доводи представника відповідача про не укладання відповідачем договору, не заповнення його та про відсутність доказів перерахунку кредитних коштів є слушними, заслуговують на увагу та ґрунтуються на вимогах Закону. Таким чином, укладення кредитного договору і надання позичальнику кредитних коштів за обставин викладених в позові перед судом не доведено. Отже позовні вимоги на основі належних, допустимих та достатніх доказів позивачем не доведено, а тому в задоволенні вказаного позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керувався наступним. Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, тому суд вважає за необхідне, стягнути з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір за подання заяви про скасування заочного рішення в сумі 484,48 грн. Згідно з частиною першоюстатті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Із положень частин першої-другоїстатті 137 ЦПК Українислідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частинами четвертою-шостоюст. 137 ЦПК Українивизначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Судом встановлено, що правнича допомога надавалась відповідачу - адвокатом Глушко З.В. на підставі Договору про надання правової допомоги від 11.12.2025 року. До матеріалів справи долучено ордер на надання правничої допомоги Осипової Є.А., на підставі договору про надання правової допомоги від 11.12.2025, акт виконаних робіт відповідно до Договору про надання правової допомоги, з якого вбачається, що сума гонорара внесена клієнтом становить 11500,00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно з правовою позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 12 лютого 2020 року у справі за № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2ст.137 ЦПК України). Оцінивши наявні в матеріалах справи докази сплати та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката, а також враховуючи предмет спору, час, який об`єктивно міг бути витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг,

Outcome: approved