Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить припинити обтяження речових прав на нерухоме майно, що наявне в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , а саме: реєстраційний номер обтяження 9490610, підстава обтяження: Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 754810, 10.12.2009, ВДВС Дергачівського районного управління юстиції Харківської області. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10.12.2025 відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті цивільну справу на 23 лютого 2026 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що йому та його батькам, [PERSON] та [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право приватної спільної часткової власності підтверджується дублікатом Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Комунальним підприємством «Дергачівський комунальник» 10.11.2006, серія [NUMBER] , зареєстроване в книзі № 44 за реєстровим номером 1269. У зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документів прізвище позивача та прізвища його батьків було записано з помилкою « [PERSON] », що не відповідало прізвищам зазначених у паспортах замість [PERSON] правильно [PERSON] , рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2025 року по справі № 619/4813/25, провадження №2-о/619/163/25 встановлено факт, що свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , видане комісією по приватизації державного житлового фонду заводу ім. Малишиве, на підставі розпорядження органу приватизації від 27.10.1999 та зареєстрованого в Дергачівському комунальному підприємстві технічної інвентаризації «Інвенрос» 10.11.2006, номер запису: 1269, в книзі: 44 на їм`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Під час перебування на розгляді в Дергачівському районному суді Харківської області справи № 619/4813/25, провадження № 2-о/619/163/25 позивачу стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , наявне обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 9490610, підстава обтяження : постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 754810, 10.12.2009, обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції. Матір позивача, [PERSON] , як співвласник вищезазначеної квартири звернулась з питання наявності арешту та його зняття до Дергачівського відділу державної виконавчої служби в Харківському районі Харківської області. 29 серпня 2025 року Дергачівський відділу ДВС у Харківському районі Харківської області надав відповідь № 69001, відповідно до якої її було повідомлено, що ідентифікувати причини обтяження станом на теперішній час ВДВС не має можливості. Згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 29.08.2025 рік виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні не перебувають.Запис про обтяження 9490610 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] , перебуває незаконно. Позивач вказує, що не може реалізувати своє право на проведення дій по внесенню змін до відомостей до Державного реєстру речових прав на належну йому частку в нерухомому майні, а також вільно розпоряджатися своєю власністю. Позивач надав суду письмову заяву, вказавши що просить задовольнити позовні вимоги, на підставі вказаного у позові, судове засідання просив провести без його участі. Представником відповідача, Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції надано суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст.211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. [PERSON] та його батькам, [PERSON] та [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право приватної спільної часткової власності підтверджується дублікатом Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Комунальним підприємством «Дергачівський комунальник» 10.11.2006, серія [NUMBER] , зареєстроване в книзі № 44 за реєстровим номером 1269. У зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документів прізвище позивача та прізвища його батьків було записано з помилкою « [PERSON] », що не відповідало прізвищам зазначених у паспортах, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 жовтня 2025 року по справі № 619/4813/25, провадження №2-о/619/163/25 встановлено факт, що свідоцтво про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] , видане комісією по приватизації державного житлового фонду заводу ім. Малишиве, на підставі розпорядження органу приватизації від 27.10.1999 та зареєстрованого в Дергачівському комунальному підприємстві технічної інвентаризації «Інвенрос» 10.11.2006, номер запису: 1269, в книзі: 44 на їм`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Під час перебування на розгляді в Дергачівському районному суді Харківської області справи № 619/4813/25, провадження № 2-о/619/163/25 позивачу стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , наявне обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 9490610, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 754810, 10.12.2009, обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції. 29 серпня 2025 року на звернення з питання наявності арешту та його зняття Дергачівський відділу ДВС у Харківському районі Харківської області надав відповідь №69001, відповідно до якої її було повідомлено, що ідентифікувати причини обтяження станом на теперішній час ВДВС не має можливості. Згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 29.08.2025 рік виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні не перебувають. Позивач обмежений в користуванні та розпорядженні своєю власністю, а саме не може реалізувати своє право на проведення дій по внесенню змін до відомостей до Державного реєстру речових прав на належну йому частку в нерухомому майні, у зв`язку з наявною забороною. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних Свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1, ч.2 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, EC HR 2000-1). Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду справи встановлено порушення прав позивача щодо користування житловим приміщенням, а тому, беручи до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, воно підлягає судовому захисту шляхом скасування вказаного обмеження. Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 року у цивільній справі № 916/1415/19 (12-80гс20), держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як установлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, ЕС НR2000-1). З урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі Афанасьев проти України (заява №38722/02) судом встановлено, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що вказаний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: approved