Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення суду від 14.05.2025 року розірвано. У шлюбі в них народилася дочка [PERSON] (дата народження [INFO] ), яка проживає разом із позивачем та перебувають на її утриманні. Позивач не має постійного доходу, інколи підробляє по тимчасових заробітках, підсобним господарством не займається, а тому не має змоги в повному обсязі забезпечувати дитину усім необхідним. У зв`язку з цим позивач потребує матеріальної допомоги від відповідача. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться її потребами та не спілкується з ними. Він є молодою, фізично здоровою та працездатною особою, інших утриманців не має. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Стислий виклад позицій сторін: Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явилися. Позовні вимоги підтримали просили стягувати з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки від доходу відповідача, щомісячно до досягнення нею повноліття. Також представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. Відповідачу було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позову із додатками за адресою його зареєстрованого місця проживання та запропоновано надати відзив разом із доказами, що підтверджують заперечення проти позову або заяву про визнання позову. Днем вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі і документів суд вважає 27.01.2026, що підтверджується поштовим повідомленням. Надіслання ухвали за зареєстрованим місцем проживання відповідача та встановлення дати вручення відповідно до приписів статті 272 ЦПК України свідчить про належне повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та забезпечення реалізації його процесуальних прав. Відповідач після отримання ухвали суду про відкриття провадження у справі у встановлений судом строк не скористався наданими процесуальними правами - не повідомив суд про свою позицію у справі, не подав відзиву на позов та не надав жодних пояснень чи доказів, які могли б спростувати вимоги позивача. Відповідно до статей 126, 178, 83 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати всі наявні докази в межах процесуальних строків, визначених законом або судом. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Відповідач не звертався до суду із заявою про продовження строку для подання відзиву чи доказів. Також відповідач у відповідності до статті 83 ЦПК України, не повідомив суд про неможливість подання доказів у встановлений строк; не зазначив причин такої неможливості; не підтвердив, що ним були вжиті всі залежні від нього заходи для отримання доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Таке недотримання вимог закону свідчить про неповажність причин неподання відзиву (доказів) та є підставою для висновку про втрату відповідачем права на їх подання у подальшому. Згідно з частиною 1 статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого строку, а згідно з частиною 2 цієї статті документи, подані після закінчення строку, залишаються без розгляду, якщо інше не передбачено Кодексом. Суд наголошує, що детальна регламентація строків подання відзиву і доказів у ЦПК України спрямована на забезпечення принципів змагальності, процесуальної рівності сторін, а також недопущення зловживання процесуальними правами. Норми ЦПК України встановлюють чіткий і послідовний порядок подання заяв по суті справи та доказів, детально регламентуючи строки їх подання. Така регламентація спрямована на запобігання зловживанню процесуальними правами та забезпечення повного і своєчасного розкриття доказів (принцип «discovery») на стадії підготовчого провадження. Зазначений підхід покликаний змістити основний акцент із розгляду справи по суті на стадію її підготовки, що сприяє ефективності, процесуальній економії та дотриманню розумних строків судового розгляду. Отже, недотримання відповідачем встановленого судом порядку подання відзиву та доказів, а також відсутність повідомлення про причини їх неподання, свідчать про невиконання процесуальних обов`язків стороною (пунктів 46 частини першої статті 43 ЦПК). З огляду на це, суд дійшов висновку, що відповідач не виявив зацікавленості у розгляді справи та захисті своїх прав, свідомо не скористався процесуальними можливостями, наданими законом, зокрема подання відзиву, доказів, витребування доказів, а тому суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами відповідно до положень статей 178, 279 ЦПК України. Процесуальні дії у справі: Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області 02.01.2026 відкрив провадження у справі та постановив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без судового засідання та повідомлення сторін, на підставі наявних у матеріалах справи даних. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Розгляд справи може проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). За таких обставин, суд вважає можливим розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом: Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09.10.2021 року в відділі ДРАЦС у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №2399, що стверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5). В сторін від шлюбу народилася дочка [PERSON] (дата народження [INFO] ), що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7). Рішенням Надвірнянського районного суду від 14.05.2025 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили14.06.2025 (а.с.6). З витягу про зареєстроване місце проживання осіб встановлено, що позивач [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною: [PERSON] (дата народження [INFO] ) зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 4,8). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтями 180, 191 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України до обставин, які суд досліджує при визначенні розміру аліментів на дитину відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). При цьому відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі) здійснюється за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, та змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) здійснюється за рішення суду але за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи, що діти проживають разом з матір`ю, позивач наполягає на визначенні стягнення аліментів у частці від доходу, суд дійшов висновку про визначення способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), батька. Згідно ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд дійшов до наступних висновків. Обов`язок відповідача утримувати свою неповнолітню дитину випливає з положень діючого законодавства. При визначенні розміру аліментів суд враховує факт проживання неповнолітньої дитини з матір`ю; вік дитини, матеріальний стан позивача, вартість життя на теперішній час та необхідність здійснення витрат як для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, здоров`я дитини, матеріальне становище та стан здоров`я платника аліментів, який є молодою, фізично здоровою людиною працездатного віку, інших утриманців немає, а тому суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити повністю, і стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менша 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Доказів, які б спростовували вищевикладене, сторонами не надано. Зважаючи на вищевикладені обставини, суд вважає об`єктивним та справедливим розмір аліментів на утримання дитини сторін у вигляді 1/4 частини доходу відповідача щомісячно, в межах позовних вимог, і таким, що відповідатиме загальновстановленому розміру аліментів на одну дитину при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батьків (ч.5 ст.183 СК України). Враховуючи положення ст.191 СК стягнення аліментів слід розпочати з часу пред`явлення позову, а саме з 30.12.2025 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментівє обґрунтованими, такими, що відповідають переліченим нормам закону, а тому суд, виходячи із встановлених обставин справи, прийшов до висновку про задоволення позову. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо судових витрат. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК судовий збір покладаєтьсяна сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. У відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави 1331,20 грн судового збору. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як встановлено судом, між позивачем [PERSON] та адвокатом Голіней Л.Д. укладений договір про надання правничої допомоги №114 від 29.12.2025 року (а.с. 10-12). Згідно квитанцій про сплату грошових коштів серія АЕ № 0467 від 29.12.2025 року за складання процесуальних документів та представлення інтересів в суді позивачем було сплачено 4000,00 грн. адвокатуГоліней Л.Д. (а.с. 9). Отже, стороною позивача на підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт надано попередній розрахунок суми витрат на правову допомогу, договір про надання правової допомоги, квитанцію про оплату наданих послуг та акт виконаних робі, які відповідають вимогам ст. 137 ЦПК України. З огляду на зміст викладених норм чинного законодавства України, виконуючи положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України та враховуючи оцінені судом докази щодо понесення стороною позивача витрат пов`язаних з розглядом справи і встановлені судом обставини стосовно дійсного понесення судових витрат, суд прийшов до висновку, що сума судових витрат на професійну правову допомогу в сумі 4000,00 грн відповідає співмірності із складністю справи, часом витраченим адвокатом і обсягом наданих ним послуг, а тому суд приходить до висновку про необхідність відшкодування судових витрат у розмірі 4000,00 грн на професійну правничу допомогу в користь позивача. На підставі ст.ст. 141, 180, 181, 184, 191 СК та

Outcome: approved