Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів. Позивачка мотивує вимоги тим, що протягом 20 місяців, коли відповідач мав щомісяця здійснювати виплати у розмірі спершу 8 000 гривень на двох дітей, а згодом 4 000 гривень на одну дитину (старша дитина досягла повноліття), було проведено лише десять сплат. Станом на 05.02.2025 року сукупний розмір заборгованості [PERSON] становить 53 266 гривень. Ця значна сума є результатом багатомісячного ігнорування фінансових зобов`язань, що створило необхідність для позивачки самостійно забезпечувати матеріальні потреби дитини та звернутися до суду з позивними вимогами. Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за ВП №71976764 від 05.02.2025 року, що був отриманий від Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції загальна сума заборгованості за кожен календарний місяць згідно формули становить 65 106 (шістдесят п`ять тисяч сто шість) гривень. Ухвалою від 26.02.2025 по справі відкрито провадження у справі, встановлений спрощений порядок розгляду справи. 22.05.2025 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача. 25.08.2025 до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, в яких просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що заборгованість утворилась не з вини відповідача, оскільки з 18.12.2024 року він отримав статус особи з інвалідністю загального захворювання. Основним джерелом існування є його пенсія, яка складає 3000 гривень. 28.10.2025 до суду надійшло клопотання про долучення доказів. 28.01.2026 до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 71976764 від 27.01.2026 за яким сукупний розмір заборгованості складає 29968,54 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача позов не визнав, оскільки відсутня вина відповідача у несплаті аліментів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 14 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №739. У подружжя народились діти [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 27 грудня 2005 року), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26 серпня 2015 року). Спільне життя подружжя не склалося у зв`язку із чим, 25 жовтня 2017 року рішенням Приморського районного суд м. Одеси шлюб було розірвано (справа №522/17060/17). 11 жовтня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у справі № 522/13284/21 постановлено рішення, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язав [PERSON] сплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх доньок: [PERSON] у розмірі 6300 гривень та [PERSON] у розмірі 5700 гривень щомісячно, починаючи з 15 липня 2021 року, до досягнення дітьми повноліття. Постановою Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 жовтня 2022 року змінено в частині розміру аліментів стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей, зменшивши суму стягнення на аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , з 6300,00 гривень до 4000,00 гривень, [PERSON] , [INFO] , з 5700,00 гривень до 4000,00 гривень щомісячно з 15 липня 2021 року та до досягнення дітьми повноліття. В решті це ж рішення суду залишено без змін. На виконання рішення суду Малиновським (Хаджибейським) відділом державної виконавчої служби в м. Одесі було відкрито виконавче провадження №71976764 від 12.06.2023 року щодо стягнення аліментів на користь [PERSON] , на утримання двох неповнолітніх доньок, [PERSON] та [PERSON] , по 4000 грн щомісячно кожній. Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як передбачено ч. 2 і 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 22 роз`яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів. Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до ст. 196 СК України. Зокрема, частину 1 викладено в такій редакції: «1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості». Відповідно до постанови від 25 квітня 2018 року № 572/1762/15-ц Великої Палати Верховного Суду України правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: р = (АІ х 1% х 01) + (А2 х 1% х 02)+ ........(Ап х 1% х 0п), де: р - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; А1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; 01 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; 02- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; Ап- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; 0п- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Формула розрахунку проведена на підставі довідки ВП №71976764 від 05.02.2025 року повна несплата або часткова несплата. Загальна сума пені: 65 106 грн Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця. З урахуванням наведеного, відповідно до вимог ст.196 СК України позивач, має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача у сплаті аліментів, оскільки погіршення фінансового стану не виключають вину боржника. Таким чином, є всі підстави вважати, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач заборгував позивачу аліменти і одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розподіл судових витрат між сторонами За загальним правилом відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас у частині 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІI групи, то суд вважає за необхідне компенсувати судовий збір за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Стосовно розміру витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Визначаючи вартість такої послуги, як складання та подання позову, суд виходить з того, що спірні правовідносини характеризуються чітким правовим регулювання. При цьому, судова практика у цій сфері стала та узгоджена між собою, що не вимагає від представника витрати значного часу для її пошуку та/або узгодження правових позицій. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved