Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У вересні 2025 позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Приватний нотаріус Мазарчук Наталія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідно до розпорядження від 19.03.2003 року за № 482 Святошинською районною у м. Києві радою було видано свідоцтво про право власності на житло від 19.03.2003 року на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.03.2003 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна було зареєстровано відповідну квартиру на праві приватної спільної власності у реєстрову книгу за № 525 від 27.03.2003 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.03.2003 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності наступним особам: [PERSON] 1/2 частина; [PERSON] - 1/2 частина. Відповідно до виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 29.11.2014 року громадянка [PERSON] померла [INFO] , про що 29.11.2014 року складено відповідний актовий запис № 20337. Відповідно до виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 04.08.2020 року громадянин [PERSON] помер [INFO] , про що 04.08.2020 року складено відповідний актовий запис № 12766. 06.11.2020 року [PERSON] звернулася до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом Приватного нотаріуса Мазарчук Наталії Володимирівни вих № 89/01-16 від 30.07.2025 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що 06.11.2020 року [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом померлого [INFO] [PERSON] , проте [PERSON] не було доведено споріднення з померлим [PERSON] . З огляду на зазначені обставини позивач звернулася до суду зі згаданою позовною заявою, у якій просила визнати в порядку спадкування за громадянкою [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ; [ADDRESS] ) право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 34,05 кв. м., жилою площею 17,80 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2025 року справу розподілено судді Ключнику А.С. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2025 року позовну заяву [PERSON] до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Приватний нотаріус Мазарчук Наталія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 57, том 1). 23.09.2025 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 66, том 1). 09.10.2025 року до Святошинського районного суду м. Києва через підсистему «Електронний суд» від відповідача Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, зазначаючи, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачем вказано, що вона має намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] . При цьому, постановою ПН КМНО Мазарчук Н.В. від 30.07.2025 № 89/01-16 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав недоведеності споріднення заявниці зі спадкодавцем. Із наданих до позовної заяви документів зазначена обставина не спростована, посилання позивача на те, що [PERSON] та [PERSON] є однією особою є лише припущенням, оскільки відповідно до листа Державного архіву Житомирської області вих. № М-3109/04-3 від 02.07.2025 повідомлено наступне: у книзі реєстрації актових записів про шлюб по Брусилівській сільраді Брусилівського району за 1928 рік актового запису про шлюб [PERSON] не виявлено: книги реєстрації актових записів про шлюб по Брусилівській сільраді Брусилівського району за 1929-1930 роки на зберігання Державного архіву Житомирської області не надходили, тому підтвердити реєстрацію шлюбу [PERSON] неможливо. 13.10.2025 року до Святошинського районного суду м. Києва від представника Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачем зазначено, що Святошинська РДА не є належним відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. У підготовчому судовому засіданні 03.11.2025 року відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 197 ЦПК України представнику позивача адвокату Стеценку О.Л. роз`яснено, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи, а також необхідність встановлення у даній категорії справи обставин щодо доведення споріднення позивача з померлим [PERSON] . 12.12.2025 до Святошинського районного суду м. Києва через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про відвід головуючому судді Ключнику А.С. (а.с. 39-45, том 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2025 року визнано необґрунтованою заяву [PERSON] про відвід головуючого судді Ключника А.С. від розгляду справи за позовом [PERSON] до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Приватний нотаріус Мазарчук Наталія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування. Матеріали цивільної справи ун.№759/20675/25 за позовною заявою [PERSON] до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Приватний нотаріус Мазарчук Наталія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування передано до канцелярії Святошинського районного суду м. Києва для здійснення автоматизованого розподілу заяви про відвід іншому судді відповідно до ст. 33 ЦПК України (а.с. 51, том 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2025 року (суддя Журибеда О.М.) у задоволенні заяви про відвід - відмовлено (а.с. 55-56, том 2). У підготовчому судовому засіданні 23.01.2026 року відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 197 ЦПК України представнику позивача адвокату Стеценку О.Л. повторно роз`яснено, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи, а також необхідність встановлення у даній категорії справи обставин щодо доведення споріднення позивача з померлим [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 61, том 2). У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на виході суду за межі позовних вимог та задоволення позову у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Інші учасники судового процесу у судове засідання не з`явились та подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, розглянувши справу в межах заявлених вимог, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до розпорядження від 19.03.2003 року за № 482 Святошинською районною у м. Києві радою було видано свідоцтво про право власності на житло від 19.03.2003 року на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.03.2003 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна було зареєстровано відповідну квартиру на праві приватної спільної власності у реєстрову книгу за № 525 від 27.03.2003 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.03.2003 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності наступним особам: [PERSON] 1/2 частина; [PERSON] - 1/2 частина. Відповідно до виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 29.11.2014 року громадянка [PERSON] померла [INFO] , про що 29.11.2014 року складено відповідний актовий запис № 20337. Відповідно до виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 04.08.2020 року громадянин [PERSON] помер [INFO] , про що 04.08.2020 року складено відповідний актовий запис № 12766. 06.11.2020 року [PERSON] звернулася до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом Приватного нотаріуса Мазарчук Наталії Володимирівни вих № 89/01-16 від 30.07.2025 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що 06.11.2020 року [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом померлого [INFO] [PERSON] , проте [PERSON] не було доведено споріднення з померлим [PERSON] . З огляду на зазначені обставини позивач звернулася до суду зі згаданою позовною заявою, у якій просила визнати в порядку спадкування за громадянкою [PERSON] ( [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ; [ADDRESS] ) право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 34,05 кв. м., жилою площею 17,80 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на спірну квартиру, позивачем не заявлено вимог щодо встановлення його споріднення з померлим [PERSON] , що у свою чергу унеможливлює задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed