Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] земельну ділянку, площею 0,231 га, кадастровий номер 7121582700:05:001:0091, яка розташована на території Гладківщинської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшло право на земельну ділянку площею 0,231 га. На момент відкриття спадщини позивач постійно проживала разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України свідчить про фактичне прийняття нею спадщини, оскільки у встановлений законом строк вона не заявила про відмову від неї. При зверненні до Другої державної нотаріальної контори м. Золотоноша для оформлення спадкових прав, позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова вмотивована тим, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку - Державний акт серії ЯГ № 637487 був виданий 20 жовтня 2006 року, тобто вже після смерті спадкодавиці. Разом з тим, позивач зазначає, що вказаний акт був виданий на підставі розпорядження Золотоніської РДА №392 від 28.09.2006 року, яке в свою чергу ґрунтувалося на процедурі приватизації, розпочатій спадкодавицею ще за життя. Позивач наголошує, що згідно з усталеною судовою практикою та нормами земельного законодавства, видача державного акта після смерті особи не повинна позбавляти спадкоємців права на успадкування майна, на яке спадкодавець за життя набув право у встановленому порядку. Враховуючи те, що іншим шляхом, окрім судового, позивач не може реалізувати свої спадкові права через технічну суперечність у датах видачі документів, вона змушена звернутися за захистом своїх інтересів до суду з метою визнання права власності на зазначену земельну ділянку на підставі ст. 392, 1216, 1218 ЦК України Ухвалою суду від 05.11.2024 відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, здійснено виклик сторін, роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву. Представником відповідача скеровано до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Ухвалою суду від 01.08.2025 підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив суду, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги, яка у встановлений законом спосіб та строк прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Факт спадкування підтверджується вже виданим свідоцтвом про право на спадщину за законом на інше спадкове майно, що свідчить про визнання її спадкових прав. Однак позивач позбавлена можливості завершити процедуру оформлення спадкових прав саме на спірну земельну ділянку через обставини, які не залежали від її волі, а саме через видачу правовстановлюючого документа на ім`я померлої особи після її смерті. На думку представника, наявність технічної розбіжності між датою смерті спадкодавця та датою державної реєстрації права власності, при умові, що процедура приватизації була розпочата спадкодавцем за життя, не може бути підставою для обмеження спадкоємця у його конституційному праві на спадкування. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи також у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань, у тому числі заперечень щодо позовних вимог не висловив, що свідчить про відсутність спору щодо володіння цією ділянкою. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с. Гладківщина Золотоніського району Черкаської області померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Оскільки спадкування відкрилося [INFO] , тобто після набрання чинності новим Цивільним кодексом України, то відповідно до пунктів 4 та 5 його Прикінцевих та перехідних положень, а також роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року та підтверджених правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №145/797/15-ц, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми чинного ЦК України, оскільки визначальним фактором для вибору законодавства є дата смерті особи та момент виникнення права на прийняття спадщини, які у даному випадку припадають на серпень 2004 року. Позивач [PERSON] є донькою померлої, що стверджується свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), де матір`ю позивача зазначено [PERSON] , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (№ витягу 00056211128) згідно якого позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] в наслідок укладення шлюбу та свідоцтвом про шлюб (серія [NUMBER] ), згідно якого позивач змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] в наслідок укладення шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Отже судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно, а оскільки за свого життя остання заповіту не склала, тому спадкування здійснюється у порядку визначеному законом. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як зазначено вище, позивач є дочкою померлої, тобто відноситься до першої черги права на спадкування за законом. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Встановлено, що на момент смерті [PERSON] ( [INFO] ) позивач проживала разом із нею одним побутом у будинку [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи (Довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру за №1218372-2022) та не заперечується сторонами. Більше того, факт прийняття спадщини та статус позивача як законного спадкоємця першої черги (доньки померлої) зафіксований Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.12.2006 року (серія ВЕМ № 579248), виданим державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори. Згідно з цим свідоцтвом, [PERSON] успадкувала право на земельну частку (пай) у КСП ім. Суворова розміром 2,34 в умовних кадастрових гектарах. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Це означає, що прийнявши частину спадщини (зокрема, право на земельну частку/пай), спадкоємець вважається таким, що прийняв усе спадкове майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося. Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із найпоширеніших способів набуття права власності і відповідно є захистом цього права. Фактично спадкування це правонаступництво, за яким відбувається перехід прав та обов`язків від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), визначених або самим спадкоємцем за життя (заповіт ), або які стали такими за законом. На звернення [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину, нотаріус Другої золотоніської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.09.2024р. у якій вказав, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 20.10.2006 на підставі розпорядження Золотоніської РДА від 28.09.2006 року за №392, площею 0,2313 га, кадастровий номер 7121582700:05:01:0091, що розташована на території Гладківщинської сільської ради Золотоніського району Черкаської області на ім`я померлої. Оскільки правовстановлюючий документ виданий після смерті [PERSON] право власності в останньої на земельну ділянку не виникло у зв`язку з чим у видачі свідоцтва позивачу відмолено. Частиною 1 статті 1216 ЦК України регламентовано, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 1225 ЦК України переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч.3 ст. 152 ЗК України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як визначено в ст.81 ч.1 п. г ЗК України. Також, як вбачається з ч.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з частиною 1 статті 126 ЗК України в редакції, яка діяла до 01.01.2013, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку. Стаття 125 ЗК України визначає, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно роз`яснень, що містяться у п.п.3.1, 3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30.05.2008 № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва став той факт, що Державний акт серії ЯГ №637487 був виданий та зареєстрований (запис №010678400139) вже після смерті [PERSON] . Нотаріус мотивував це тим, що право власності не виникло за життя спадкодавця. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. При цьому суд бере до уваги, що процес приватизації земельної ділянки є стадійним і тривалим. Спадкодавиця за життя вчинила всі залежні від неї дії: звернулася до відповідних органів, ініціювала виготовлення технічної документації та погодження меж. Видача Державного акта на підставі розпорядження Золотоніської РДА №392 є лише фінальною стадією державного підтвердження вже існуючого права. Отже, враховуючи вказану вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, якщо спадкодавець за життя розпочав процедуру приватизації, але не встиг отримати документ через смерть, право на завершення приватизації та отримання власності переходить до спадкоємців. Однак в даному випадку процес державної реєстрації відповідних прав на вказану земельну ділянку за спадкоємцем завершився видачею вказаного акту. Суд зазначає, що в даному випадку державна реєстрація акта на ім`я померлої особи, хоча і відбулася після смерті спадкодавця, однак остання фактично підтверджує, що держава визнала [PERSON] власником цієї землі. Спадкоємець не може нести відповідальність за те, що державні органи видали документ після смерті особи, якщо рішення про передачу землі базувалося на законному праві цієї особи. Оскільки Державний акт зареєстрований у встановленому законом порядку (книга записів №010678400139), а земельна ділянка має чіткі межі та кадастровий номер, суд вважає за можливе захистити право позивача шляхом визнання права власності у судовому порядку. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 4 статті 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналізуючи вищезазначені та досліджені докази, враховуючи те, що позивач має право на спадщину за законом, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в зв`язку з тим, що Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий після смерті спадкодавця, суд приходить до висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту, а позовні вимоги задоволенню. Таким чином, в зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту. На підставі зазначеного та

Outcome: approved