Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

28 жовтня 2025 року [PERSON] звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовною заявою до Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. 10.11.2020 року слідчими Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьк) відносно [PERSON] внесено відомості за ст. 365 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62020140000001335. Приводом для внесення відомостей до ЄРДР стала заява членів родити правопорушника прокурора про нібито перевищення ним службових повноважень під час притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 30.06.2021 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України. Після звернення прокурора до суду з обвинувальним актом і наслідками службових тяжб, які відбувалися більше трьох років, 24.01.2024 року [PERSON] виправдано Рожищенським районним судом Волинської області. 14.11.2024 року за результатами апеляційного розгляду виправдувальний вирок залишено без змін. 18.09.2025 року постановою Верховного Суду ухвалу Волинського апеляційного суду від 14.11.2024 року залишено без змін. Таким чином, впродовж 3 років, 4 місяців і 15 днів [PERSON] був обмежений у своїх конституційних правах, перебував під слідством і судом. Зазначає, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності весь час постійно перебував під емоційним тиском. Оточуючі критично оцінювали його діяльність, ставилися до нього з острахом, намагались уникати спілкування. Він і члени його сім`ї відчували постійне пригнічення, острах перед можливістю засудження його, як невинного. Таким чином, [PERSON] зазнав моральних переживань від довготривалих незаконних дій органів досудового слідства і прокурорів, і аж до повного виправдання, були порушені його звичайний уклад життя та нормальні життєві зв`язки. Повідомляє, що з ініціативи правоохоронних органів щодо нього, як поліцейського, поширювалася неправдива інформація про нібито вчинення злочину. Інформація про притягнення до кримінальної відповідальності надавалася працівниками прокуратури і неодноразово висвітлювалась у місцевих засобах масової інформації (по телебаченню ТРК «Аверс», ТРК «Волинське телебачення», інтернет виданнях «Волиньпост», «Волинські новини» тощо), внаслідок чого вона була доведена до відому необмеженому колу осіб. Поширена у ЗМІ стосовно нього інформація негативного характеру формувала у людей ставлення з позитивного або нейтрального на очевидно негативне. Це також негативно вплинуло на ставлення до нього від друзів, знайомих, колег, а справа набула великого суспільного резонансу. Його ділова репутація знищувалася умисно. Так, колеги (поліцейські) уникали спілкування з ним і всіляко намагалися уникати його присутності, боячись, що і у них можуть виникнути проблеми з правоохоронними органами через те, що відносно підозрюваного/обвинуваченого/підсудного [PERSON] могли застосовуватися заходи, якими обмежуються конституційні права та свободи, що додатково спричиняло останньому душевні страждання, породжувало страх і невпевненість, та істотно впливало на звичайний ритм і спосіб життя. Перед усіма був змушений постійно виправдовуватися, переконувати і розвіювати чутки про свою винуваність. Враховуючи викладене, незаконним притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності органами досудового слідства і прокуратури, які від імені держави підтримували обвинувачення в суді, йому завдано моральна шкода, що підлягає відшкодуванню у співрозмірності з пережитими моральними стражданнями та значними матеріальними труднощами. Крім того, посилається на те, що перебував під негласним контролем оперативних підрозділів з 13.05.2021, а після повідомлення про підозру під слідством і судом з 30.06.2021 по 14.11.2024, тобто 3 (три) роки, 4 (чотири) місяці і 15 (п`ятнадцять) днів, що підтверджується судовими рішеннями, що набрали законної сили у кримінальному провадженні № 62020140000001335 від 10.11.2020. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у редакції, чинній на час подання позовної заяви, установлено мінімальну заробітну плату на рівні 8 000 (вісім тисяч) гривень. Враховуючи час перебування під незаконним контролем органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 324 000 (триста двадцять чотири тисячі) гривень (8 000 грн. х 40 місяців і 15 днів = 324 000 грн.). Окрім гарантованого мінімального розміру для визначення моральної шкоди (який не є граничним), суд повинен враховувати і вимушені зміни особи у її виробничих стосунках. Позивач [PERSON] оцінив завдану йому незаконними діями моральну шкоду в сумі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень. На підставі викладеного, просив стягнути з Держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача [PERSON] 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень як відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури. Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 30 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона подана з порушенням положень ЦПК України, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня отримання копії ухвали. 10 листопада 2025 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали судді про залишення позовної заяви без руху). Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 12 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у вказаній цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 26 листопада 2025 року представник відповідача 2 Державної казначейської служби України Соловей Вікторія Сергіївна через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. При цьому представник відповідача 2 посилалася на те, що у матеріалах справи відсутні обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення наявність шкоди, протиправність (незаконність) дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди не підтверджено жодними документами чи іншими доказами, які б свідчили про характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку. Позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про незаконність чи протиправність дій працівників Волинської обласної прокуратури. Представник відповідача також вважала, що вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 24.01.2024, ухвала Волинського апеляційного суду від 14.11.2024, постанова Верховного Суду від 18.09.2025, які долучені позивачем до позову як докази, не є рішеннями, які б свідчили про незаконність чи протиправність дій працівників прокуратури, а позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки заподіювача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними у позовній заяві моральними стражданнями позивача та діями працівників правоохоронних органів під час виконання ними передбачених законодавством повноважень у матеріалах справи відсутні. Зважаючи на приписи законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до безпідставного збагачення позивача за рахунок Держави. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що оцінена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 350 000,00 грн. завищена, не підтверджена належними доказами, необґрунтована та суперечить положенням чинного законодавства. Крім того, представник відповідача не погоджується з обраним позивачем способом захисту порушеного права, мотивуючи наступним. Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи № 910/23967/16 дійшла висновку, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення. Помилковість формулювання зазначених вище позовних вимог також підтверджується судовою практикою, зокрема відповідні висновки викладенні в постановах Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 461/9982/19, від 15.03.2023 у справі № 591/7146/20, від 13.09.2023 у справі № 501/85/22, від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21-ц, від 18.10.2023 у справі № 127/1407/22. Згідно з вищевказаними рішеннями помилковими є рішення судів в частині визначення таких способів відшкодування шкоди, як «стягнення шляхом безспірного списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку» або «стягнення коштів через Казначейство». Зазначені у позовній заяві кошти можуть бути стягнуті з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. Крім того, 02 грудня 2025 року відповідач 1 в особі керівника Волинської обласної прокуратури Роговенко Максима подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження № 62020140000001335 дії органів досудового розслідування та прокуратури незаконними не визнавались. Запобіжні заходи відносно позивача не застосовувались, [PERSON] від займаної посади не відсторонювався, арешт на його майно не накладався. Будь-які інші заходи, які обмежували б права [PERSON] , не вживались. В той же час, у своєму позові позивач не наводить конкретні підстави, які надають йому право на звернення із позовом про відшкодування шкоди завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду, однак зі змісту позову вбачається, що підставою для пред`явлення позову є п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме «постановлення виправдувального вироку суду». В той же час, до матеріалів позовної заяви не долучено доказів заподіяння позивачу моральних страждань, а розмір морального відшкодування у сумі 350 000 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості, оскільки розмір відшкодування необґрунтовано завищено без належного обґрунтування. Докази, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя позивачем здійснено, та яким чином змінилось його життя, в чому саме полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням під слідством та судом, які б відповідали співрозмірності заявленої ним до відшкодування моральної шкоди матеріали справи не містять. Посилання позивача на обставини проведення слідчо-процесуальних дій у кримінальному провадженні як на підставу для відшкодування моральної шкоди у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на думку відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки дії, які проводилися щодо [PERSON] регулювалися положеннями Кримінального процесуального кодексу України, тобто у встановленому законом порядку. Крім того, позивачем не долучено до позову належні і допустимі докази на підтвердження причинного зв`язку між незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та настанням перелічених наслідків за час перебування під слідством та судом. Відсутність хоча б одного зі вказаних чинників виключає цивільно-правову відповідальність. Доводи позовної заяви про те, що розмір відшкодування у мінімальному розмірі не забезпечать належної компенсації моральних страждань, яких зазнав позивач, не ґрунтуються на положеннях законодавства та суперечать практиці Верховного Суду. Позивачем у позові не вказано у чому полягає протиправність поведінки відповідачів, необґрунтовано факту спричинення моральної шкоди. У позові не наведено фактичних даних, які б обґрунтовували причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Визначений позивачем розмір морального відшкодування більший, ніж мінімально визначений Законом від мінімального розміру та не обґрунтований належними доказами. Викладення позивачем обставин із свого життя без належного підтвердження доказами не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, адже згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, докази повинні відповідати визначеним у цих статтях критеріям і свідчити у їх сукупності про наявність таких підстав. Враховуючи викладене, керівник Волинської обласної прокуратури вважає доводи, викладені у позовній заяві [PERSON] необґрунтованими та безпідставними, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоводення. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 22 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 лютого 2025 року об 11 год. 00 хв. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд задовольнити позовну заяву з підстав, зазначених у ній. Представник відповідача Волинської обласної прокуратури прокурор Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Грабовський О.О. надав пояснення та заперечення щодо позовних вимог, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України Соловей В.С. надала пояснення та заперечення щодо позовних вимог, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, та просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а саме в зв`язку з тим, що позивачем не доведені викладені ним обставини щодо заподіяння йому моральної шкоди, та обраний неправильний спосіб захисту порушеного права, зазначені у позовній заяві кошти можуть бути стягнуті з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а не з Єдиного казначейського рахунку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні письмові докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.06.2021 року слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Луціьку) Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Дідухом В.І., гр. [PERSON] , [INFO] , який обіймає посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №1 (м. Нововолинськ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, має спецйіальне звання «старший лейтенант поліції», у кримінальному провадженні № 62020140000001335 від 10.11.2020 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, а саме у незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, вчиненому службовою особою (а.с. 41-46). Вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 24.01.2024 року [PERSON] у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 162 КК України, а саме в умисних діях, які виразились в незаконному проникненні до житла чи до іншого володіння особи, вчиненому службовою особою, визнано невинуватим та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю в його діянні (діях) складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 162 КК України (а.с. 16-31). Ухвалою Волинського апеляційного суду від 14.11.2024 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Волинської обласної прокуратури Бурка О.М., представника потерпілих [PERSON] , [PERSON] адвоката Соколова М.В. залишено без задоволення, а вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 24 січня 2024 року стосовно [PERSON] без зміни (а.с. 32-36). Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року щодо [PERSON] залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні Бурка О.М. без задоволення (а.с. 47-51). Таким чином, [PERSON] перебував під слідством та судом з 30.06.2021 року дати повідомлення про підозру по 14.11.2024 року дату постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення без змін вироку Рожищенського районного суду Волинської області від 24 січня 2024 року, тобто 40 місяців і 15 днів. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статтею 1176 ЦК України). Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон). Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 1 вищевказаного закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону). Отже, на переконання суду, аналіз вищевказаних норм законодавства дозволяє дійти висновку, що постановлення виправдувального вироку суду є самостійною підставою для відшкодування шкоди завданої громадянину незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури або суду, не залежно від наявності вини посадових осіб цих органів. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Тобто, право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41). Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21). Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема, моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону). У положеннях ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пункт 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, визначає, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів. Виходячи з вимог п. 17 вказаного Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, зазначив, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У п. 9 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. При цьому, не можуть бути прийняті заперечення відповідачів про те, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо спричинення йому моральних страждань, а також, що здійснення досудового розслідування щодо позивача не є підставою для відшкодування моральної шкоди, не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку заподіяння моральної шкоди з діями відповідачів. Так, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Зокрема, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини» присудив заявнику відшкодування моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини в п. 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Antipenkov v. russia»), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі Pshenichnyy v. russia, скарга № 30422/03. Виходячи з системного аналізу норм вищевказаного законодавства щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, роз`яснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт повідомлення особі про підозру 30.06.2021 року і до постановлення ухвали Волинським апеляційним судом про залишення без змін вироку Рожищенського районного суду Волинської області від 24 січня 2024 року, після оголошення якої виправдальний вирок набув чинності, суд приходить до переконання, що позивач перебував під слідством та судом 40 місяців і 15 днів та у зв`язку з тим, що він є повністю реабілітованим, оскільки постановою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року залишено без задоволення касаційні скарги, а вищевказану ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін, позивач набув право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідачів щодо позову, з тієї підстави, що позивачем не надано доказів на підтвердження незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури, а також наявності факту визнання їх дій незаконними. На перконання суду, та відповідно до усталеної практики Верховного Суду, визнання дій або бездіяльності органів досудового слідства або прокуратури, які вчинялися у період здійснення кримінального провадження, незаконними можливе лише у межах кримінального провадження, та такі факти не можуть бути предметом розгляду у межах цивільного судочинства. Ухвалення виправдувального вироку у кримінальному провадженні є автоматичним підтвердженням про незаконності кримінального переслідування особи та незаконності дій органів, які здійснювали таке кримінальне переслідування. Отже, вимога відповідачів про надання будь-яких додаткових доказів щодо незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури не грунтується на вимогах закону. Таким чином, сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений і внаслідок цього він за визначенням зазнавав моральної шкоди. В результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивач [PERSON] переніс моральні страждання, зазнав матеріальних труднощів, був позбавлений можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення позивача. Законодавчо встановлено мінімальний розмір моральної шкоди. Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Сам факт наявності судових рішень, якими [PERSON] визнано невинуватим та виправдано, є підставою для відшкодування шкоди згідно Закону, а тому доводи відповідачів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачами не доведено суду відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15 про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Абзацом 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000 гривень. Відповідно мінімальна заробітна плата на час подання позовної заяви до суду складала 8 000 грн., тому позивач надав наступний розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди 324 000 грн. (8 000 грн. х 40 місяців і 15 днів = 324 000 гривень). Відповідно до абз. 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 1 січня 2026 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 647 гривень. Відповідно мінімальна заробітна плата на час розгляду справи становить 8 647 грн., тому розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди складає 350 203,50 грн. (8 647 грн. х 40 місяців і 15 днів = 350 203,50 гривень). Таким чином, враховуючи тривалість знаходження позивача під слідством і судом, наявність виправдувального вироку суду, суд вважає, що [PERSON] правильно оцінив завдану йому незаконними діями моральну шкоду в мінімальному гарантованому законом розмірі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень, та зазначений гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди не може бути зменшений. Отже, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовної заяви, а саме у розмірі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень як відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури. Щодо незгоди представника відповідача Державної казначейської служби України з обраним позивачем способом захисту порушеного права та зазначенням у позовній заяві вимоги про стягення коштів з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку, суд враховує наступне. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.06.2022 р. у справі № 607/4341/20 зазначив наступне. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. У справі, що переглядалася Верховним Судом, суди попередніх інстанцій стягнули грошову компенсацію моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України. Верховний Суд змінив постанову суду апеляційної інстанції та виключив з її резолютивної частини посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення Державну казначейську службу України, в інший частині постанова залишена без змін. Отже, на підставі викладеного, враховуючи наявність позиції Верховного Суду щодо стягнення грошової компенсації моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, суд дійшов переконання, що вимога позивача про стягнення з Держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди у розмірі 350 000 гривень, є обгрунтованою. Щодо судового збору, суд приходить до такого висновку. Згідно частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Враховуючи наведене, оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, а відповідачами є органи державної влади, позовну заяву до яких задоволено, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного,

Outcome: approved