Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України невиплачену матеріальну допомогу у розмірі 195141,29 грн. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 22.10.2003 його прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де він працював до 29.04.2021. На підставі наказу №120/0 від 29.01.2024 його було звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією та скороченням штату працівників. У день звільнення між сторонами було укладено договір №67 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором. Проте відповідач частково виконав свої договірні зобов`язання виплативши 31189,71 грн., а іншу частину не виплатив. Таким чином, розмір заборгованості на час звернення до суду складає 195141, 29 грн., яку і просить стягнути. Ухвалою суду від 03.11.2025 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що сума невиплаченої суми матеріальної допомоги за договором складає 187586 грн. (без вирахування обов`язкових податків та зборів), а не заявлена позивачем до стягнення сума 195141,29 грн. Виплата грошової одноразової допомоги мала бути виплачена у відповідності до графіку, що передбачений умовами Колективного договору, Договору та наказом, що і відбувалося до початку повномасштабного вторгнення рф в України. Після введення воєнного стану з 05.30 год 24.02.2022, який неодноразово продовжувався, було призупинено дію відповідних пунктів Колективного договору, у тому числі, і щодо виплати матеріальної допомоги, також призупинено дію наказу про її виплату позивачу. Тому, відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення матеріальної допомоги на користь позивача. З 24.02.2022, де-факто Украерорухом здійснено перехід на функціонування у режимі воєнного часу. Стосовно 70% цивільного персоналу, які не залучені до виконання оперативних завдань на період воєнного стану, призупинено трудові договори. Решта, це 30% працівників залучені до виконання виключно завдань на умовах скороченої тривалості робочого часу та розміру оплати праці. У правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач довів, що неможливість своєчасного виконання зобов`язань за Колективним договором склалась внаслідок виняткових обставин, які не залежать від його волі. Позивачем не доведена фінансова спроможність відповідача виконувати умови Колективного договору під час дії правового режиму воєнного стану в Україні. У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач відмовився з квітня 2022 року від виконання своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість. Посилання відповідача про введення воєнного стану, який є підставою для відстрочення виконання умов договору не заслуговує на увагу, оскільки єдиний документ, що підтверджує настання обставин непереборної сили є сертифікат Торгово-промислової палати. Не заслуговують на увагу доводи про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір при виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин і сторони не укладали додаткові угоди про внесенням змін до договору. Більше того, позивач був звільнений з роботи 29.04.2021 та в цей же день нарахована матеріальна допомога у визначеному договором розмірі, на підставі умов колективного договору. Зазначив, що погоджується з відповідачем, що розмір заборгованості складає 187 586 грн. Крім того, [PERSON] 02.12.2025 звернувся із позовною заявою до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення пені за невиконання умов договору, який ухвалою суду від 14.01.2026 був об`єднаний з первісним позовом. В обґрунтуванні позову зазначив, що правовідносини, що склалися між сторонами не є кредитними, тому відповідач не звільняється від сплати пені на період воєнного стану, а тому зобов`язаний сплатити неустойку (пеню) за Договором №67 від 29.04.2021 починаючи з 01.06.2023 по час звернення до суду та становить, станом на 30 листопада 2025 року, 137728,37 грн. Крім того, просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача зазначив, що позивачем сума пені до стягнення нарахована за період з 01.06.2021 по 30.11.2025, проте згідно умов договору днем виплати останнього платежу є 31.08.2024 та сума заборгованості 187586 грн. не могла виникнути раніше цієї дати. Позивачем проігноровано приписи п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, за якими до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Жодною нормою чинного законодавства не передбачена можливість виходу за межі однорічного строку позовної давності для штрафних санкцій. Також, наводить свій власний контр розрахунок, згідно якого розмір пені становить 21876,96 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначив, що заявлена до стягнення сума 5000 грн. є завищеною, доказів надання представником позивачеві правничої допомоги у даній справі не надано, відтак відсутні підстави для задоволення даної вимоги. У відповіді на відзив позивач вказав, що перебіг строків позовної давності був зупинений через COVID-19 з квітня 2020 року по 30 червня 2023 року згідно з п.12 Прикінцевих положень та перехідних положень ЦК України. З 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, внаслідок чого строки позовної давності спочатку були продовжені (Законом №2120-ІХ від 15.03.2022), а з 30.01.2024 зупинені (Закону №3450-ІХ від 08.11.2023) (п.19 Прикінцевих положень та перехідних положень ЦК України). Зупинення строків позовної давності на період воєнного стану в Україні скасовано Законом №4434-ІХ від 14.05.2025, який набув чинності 04.09.2025, а тому строк позовної давності почав діяти з 04.09.2025. [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення пені у листопаді 2025 року, а тому строк позовної давності не пропущений. Позивач погоджується з наведеними розрахунками відповідача, проте пеня повинна нараховуватися з 01.05.2022 по 31.12.2025. А тому, станом на 31 грудня 2025 року, розмір пені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання становить 96343,62 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності та розумності наданих адвокатських послуг. Позивачем подано до суду заяву від 30.01.2026 про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 96343,62 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, подані вимоги підтримав. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22.10.2003 позивача прийнято на роботу по переведенню в Полтавську службу ОПР Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, згідно наказу від 21.10.2003 ПР №32 та 29.04.2021 наказом №120/0 від 29.04.2021 позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.4-5). 29.04.2021 між [PERSON] та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір №67 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками. Згідно пунктів 2.2 та 2.3 договору про виплату матеріальної допомоги від 29.04.2021 №67 посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад становить 12915 грн.; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 17 років 6 місяців та 9 днів. Розмір матеріальної допомоги становить 226331 грн. (а.с.6-7). Згідно додаткової угоди №1/68 про зміну сторони в зобов`язанні до Договору №67 від 29.04.2021, укладеної між позивачем та відповідачем, замінено сторону в зобов`язанні з Харківського РСП Украероруху на Дніпровський РСП Украероруху (а.с.8). З банківських виписок по картковому рахунку позивача встановлено, що 17.05.2021 ним отримано 10344,59 грн., 16.12.2021 10396, 57 грн., 22.02.2022 10 344, 57 грн. виплат матеріальної допомоги за договором №67 (а.с. 9-11). Платіжними інструкціями №855, 856, 857 від 17.05.2021, №3549, 3550, 3551 від 16.12.2021, №432-434 від 22.02.2022 підтверджено виплату позивачу матеріальної допомоги у розмірі, визначеному договором №67, а також перерахування до державного бюджету податку з доходів фізичних осіб та військового збору (а.с. 56-64). Розмір перерахованої позивачу матеріальної допомоги відповідає сумі отриманих позивачем виплат на картковий рахунок, про що зазначено вище. Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №342/о від 13.05.2021, встановлений порядок виплати матеріальної допомоги позивачу рівними частинами по 12 915,00 грн у період з 29 квітня 2021 року до 17 травня 2021 року, з 29 жовтня 2021 року до 28 грудня 2021 року, з 29 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 30 квітня 2022 року, з 01 травня 2022 року до 30 червня 2022 року, з 01 липня 2022 року до 31 серпня 2022 року, з 01 вересня 2022 року до 31 жовтня 2022 року, з 01 листопада 2022 року до 31 грудня 2022 року, з 01 січня 2023 року до 28 лютого 2023 року, з 01 березня 2023 року до 30 квітня 2023 року, з 01 травня 2023 року до 30 червня 2023 року, з 01 липня 2023 року до 31 серпня 2023 року, з 01 вересня 2023 року до 31 жовтня 2023 року, з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, з 01 січня 2024 року до 29 лютого 2024 року, з 01 березня 2024 року до 30 квітня 2024 року, з 01 травня 2024 року до 30 червня 2024 року, та одну виплату 6776 грн. з 01 липня 2024 року до 31 серпня 2024 року (а.с.55). Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01.04.2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (а.с.81-82). Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №64 від 21.03.2022 призупинено з 01.03.2022 дію наказів зазначеним у Додатку №1 цього наказу, зокрема наказу №343/о від 13.05.2021 відносно [PERSON] (а.с.83-86). В матеріалах справи міститься копія додаткової угоди №2 до договору №67 від 29 квітня 2021 року, якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху України мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з [PERSON] договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Зазначена додаткова угода була направлена позивачу засобами поштового зв`язку 13 квітня 2023 року, однак залишилась не підписаною (а.с.93-98). Відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01.04.2022 на час воєнного стану в Україні згідно з наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. Сторони визнають та підтверджують, що відповідачем сплачено позивачу 38745 грн матеріальної допомоги, з яких сплачено податок та військовий збір, сума невиплаченої матеріальної допомоги згідно договору станом на час розгляду справи судом першої інстанції склала 187 586,00 грн. Визнання у відповіді на відзив від 02.12.2025 позивачем розміру заборгованості у наведеному вище розмірі суд розцінює як зменшення ним заявлених позовних вимог (а.с 117). За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17). Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Матеріалами справи встановлено, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 29 квітня 2021 року після звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вказаний договір є цивільно-правовим, і на нього не поширюється дія Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме, частини першої статті 1 Закону, якою визначено особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Суд критично оцінює доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин, й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги. Зокрема, додаткова угода № 2 до договору № 67 від 29 квітня 2021 року, якою відповідач мав намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ним договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання, залишилась не підписаною [PERSON] , а отже сторонами не було у встановленому пунктом 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього. В свою чергу видача ДП «Украерорух» наказу № 141 від 30 березня 2022 року та наказу № 64 від 21 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 67. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача у відзиві щодо ухилення [PERSON] від укладення зазначеної додаткової угоди, оскільки як вбачається з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необґрунтованими є і посилання відповідача на те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з наступного. Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань. Проте договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій у вигляді неустойки. Між тим, статтею 617 ЦК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору). Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо. Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні. При цьому суд акцентує увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань. Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс-мажор посилався відповідач, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо звільнення відповідача від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №922/854/21, від 31 серпня 2022 року в справі №910/15264/21.У будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання не виконане саме у зв`язку з воєнними діями. Як роз`яснив Верховний Суд в постановах від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17, від 21 вересня 2022 року у справі №911/589/21, від 4 жовтня 2022 року у справі №927/25/21, визнання сертифіката Торгово-промислової палати України беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Так, згідно з ч. 1 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Однак в матеріалах цивільної справи відсутній сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). З огляду на викладені обставини та відповідно до вищенаведених норм проаналізованого законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, строк виплати якої настав згідно умов договору, на загальну суму 187 586 грн. Щодо стягнення пені. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Зі змісту п.3.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором №67 від 29.04.2021, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та позивачем, вбачається, що відповідач зобов`язався виплатити [PERSON] матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, які починають підліковуватись з 12 місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати для матеріальної допомоги за пунктами 6.25.2 та 6.25.4 Колективного договору; 6 місяця з дати підписання цього Договору до повної виплати для матеріальної допомоги за пунктом 2.3.2 Додатку 19 Колективного договору (а.с.6). Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, був встановлений порядок виплати матеріальної допомоги позивачу: у період починаючи з 29.04.2021 до 31.08.2024 (а.с.55). Судом встановлено, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху порушило строки виплати позивачу матеріальної допомоги, не виплативши позивачу вчасно платежі на загальну суму 187 586 грн. На підставі ч. 1 ст. 549 ЦК України та п.4.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 67 від 29.04.2021 позивач має право на отримання пені в розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня (зворот а.с.6). Отже, у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу пеню. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком пені, яка станом на 31.12.2025, складає 96343,62 грн., та розрахована виходячи із чергового платежу у розмірі 10396,57 грн. та загальної заборгованості 144441,26 грн. (з вирахуванням податку та військового збору), та з урахуванням облікової ставки НБУ на 2022 рік, яка становила 10%, 25% річних, на 2023 рік 25%, 22%, 20%, 16%, 15% річних, на 2024 рік 15%, 14,5%, 13,5%, 13%, 13,5% річних, на 2025 рік 13,5%, 14,5%, 15,5% річних. Водночас, суд не погоджується із позицією відповідача щодо застосування до правовідносин щодо стягнення пені за невиконання умов договору строку позовної давності в один рік та із запропонованим розрахунком пені у період з 12.12.2024 по 11.11.2025, з урахуванням того, що період нарахування пені міг розпочатися лише 12.12.2024 (один рік до дня звернення із позовом до суду) з огляду на таке. Відповідно до положень Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності було призупинено, а саме: згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX): «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX) було встановлено, що у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії», а згідно із редакцією закону, що діяла з 30.01.2024 на підставі Закону від 08.11.2023 № 3450-IX: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений ЦКУ, було зупинено на строк дії такого стану. Тож, перебіг строків позовної давності було призупинено з 2 квітня 2020 року на період карантину та з 17 березня 2022 року на час воєнного стану. Законом України № 4434-ІХ, який набрав чинності 4 вересня 2025 року, виключено з Цивільного кодексу пункт, що зупиняв ці строки. Отже, з урахуванням наведених норм права, якими подовжено/зупинено перебіг позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності, після його відновлення, а тому доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними. Доводи відповідача щодо відсутності його вини у порушенні зобов`язання перед позивачем та наявність форс-мажору суд не приймає, з огляду на мотиви, раніше викладені у рішенні. Тому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 30.01.2026, з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за час прострочення виконання зобов`язання у розмірі 96343,62 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 37 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги від 28.11.2025, укладеного між [PERSON] та адвокатом Васильєвою Л.М.; акту прийому передачі виконаних робіт від 02.12.2025, згідно якого вартість наданих послуг становить 5000 грн. (1000 грн. вивчення судової практики, 4000 грн. складання позовної заяви); квитанцію №35 від 28.11.2025 на суму 5000 грн. (а.с.9-11). Суд, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерії розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, складність даної справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та приходить до висновку, що витрати [PERSON] на професійну правову допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 5000 грн. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовних заяв до суду. З відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 2893,30 грн. (загальна сума стягнутих коштів складає 283929,62 грн.)

Outcome: approved