Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-03 00:00:00

Представник ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 67 785.55 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.02.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали кредитний договір № 933440580 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV4V5Y3. 19.02.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало через банк провайдер грошові кошти в сумі 14 650.00 грн. на банківську карту відповідача № [NUMBER] . 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28.11.2019. У подальшому сторони укладали додаткові угоди, якими строк дії договору продовжували на один рік, при цьому інші умови договору залишилися без змін. Таким чином додатковими договорами сторони продовжували строк дії зазначеного договору факторингу до 31.12.2024 не змінюючи при цьому його умов. Предметом договору факторингу є відступлення прав вимоги до боржників, перелік яких зазначено у відповідних реєстрах прав вимоги. Відтак договір №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018-31.12.2024. Право вимоги за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 відійшло до ТОВ «Таліон Плюс» 28.03.2023 року, відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги № 222. 27.05.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 27/0524-01. Право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 року в сумі 67 785.55 грн відійшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 27.05.2024 року відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги № 1. 14.03.2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали договір факторингу № 140325-У, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги в тому числі до відповідача за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 року. Перехід до позивача права вимоги за вказаним кредитним договором стверджується доданим до вказаного договору факторингу реєстру боржників. Позивач наполягає, що первісний кредитор перерахував відповідно до умов кредитного договору грошові кошти на картковий рахунок відповідача та виконав свої зобов`язання. Однак відповідач грошові кошти не повернула ні попередньому, ні будь-якому іншому кредитору, до якого переходило право вимоги, а тому на момент подання позовної заяви розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 67 785.55 грн. з яких 14 650.00 грн. заборгованість по кредиту; 53 135.55 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Враховуючи викладене вище, позивач просить стягнути стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором 933440580 від 19.02.2023 у розмірі 67 785.55 грн, судовий збір у розмірі 2422.40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000.00 грн. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2025 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено право відповідача на подання відзиву на позовну заяву. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження та судові виклики, які повернулись з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У судове засідання представник ТОВ «Юніт Капітал» не з`явився. У позовній заяві просив розгляд справи проводити без участі представника позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 19.02.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали кредитний договір № 933440580 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. За умовами договору позичальникові надано кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 14 650.00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику. Відповідач підписала Кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV4V5Y3. Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. За таких обставин, по Кредитному договору, укладеному між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] у письмовій формі сторонами спірного договору було досягнуто згоду з істотних умов Кредитного договору, в тому числі щодо строку кредитування та нарахування відсоткової ставки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності Договору від19.02.2023 року № 933440580. Зазначений Договір недійсним не визнано. При цьому, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Крім того, матеріали справи містять інші докази, які вказують на свідоме вчинення дій відповідачем для отримання кредитних коштів. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у заявці на отриманні грошових коштів у кредит від 19.02.2023 року кредитодавцю надані персональні дані, які зазначені й у договорі, а також реквізити банківської картки, на яку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало 19.02.2023 року грошові кошти в сумі 14 650.00 грн, а саме на банківську карту № [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням від 19.02.2023 року № 4e7bf0cf-2091-4276-959d-b0de55e01b4. Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 06.02.2026 за вих. № 20.1.0.0.0/7-260129/35604-БТ, банк надає підтвердження, що на рахунок банківської карти № [NUMBER] , яка емітована на ім`я [PERSON] , зараховані кошти в сумі 14 650.00 гривень. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів, що свідчать про укладення вказаного позивачем кредитного договору та взяття відповідачем на себе зобов`язання з своєчасного повернення коштів. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечувала проти зарахування на свою картку вказаної суми коштів, не надала жодних доказів погашення вказаної суми. Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримавши кошти у розмірі та строк, що були обумовлені вказаним кредитним договором останні не повернула, а тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основної суми боргу за кредитним договором є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо стягнення відсотків за вказаним кредитним договором, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом. У таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. З умов вказаного кредитного договору вбачається, що кредитодавець зобов`язуєтться надати позичальнику кредит на суму 14 650.00 грн, орієнтована дата повернення першого траншу 23.02.2023 року (п.2.1 та п.2.3, 7.1 договору). Згідно з п. 8.3 Договору за умови, якщо позичальник не скористався умовами зменшення витрат та загальної вартості кредиту за договором на умовах п. 8.5, то зобов`язання позичальника по стплаті процентів за весь строк дисконтного періоду кредитування визначаються за процентною ставкою 766.50% річних, що становить 2.10% у день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника Відповідно до п. 11.1 Договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років, а вчастині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання. Як вбачається з доданого до матеріалів позовної заяви розрахунку ТОВ «Таліон Плюс» позивач отримавши право вимоги до відповідача додаткових нарахувань не здійснював. Кредитний договір укладено з дотриманням принципу свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України), що передбачає право сторін на власний розсуд визначати його умови. Відповідач, підписуючи договір та отримуючи кредитні кошти у сумі 14 650 грн., свідомо прийняв на себе зобов`язання, включаючи умови щодо порядку нарахування процентів, зокрема, при порушенні строку повернення. Судом також встановлено, 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28.11.2019. У подальшому сторони укладали додаткові угоди, якими строк дії договору продовжували на один рік, при цьому інші умови договору залишилися без змін. Таким чином додатковими договорами сторони продовжували строк дії зазначеного договору факторингу до 31.12.2024 не змінюючи при цьому його умов. Предметом договору факторингу є відступлення прав вимоги до боржників, перелік яких зазначено у відповідних реєстрах прав вимоги. Відтак договір №28/1118-01 є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме 28.11.2018-31.12.2024. Право вимоги за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 відійшло до ТОВ «Таліон Плюс» 28.03.2023 року, відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги № 222. 27.05.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 27/0524-01. Право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 року в сумі 67 785.55 грн відійшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 27.05.2024 року відповідно до підписаного сторонами реєстру прав вимоги № 1. 14.03.2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали договір факторингу № 140325-У, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги в тому числі до відповідача за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 року. Перехід до позивача права вимоги за вказаним кредитним договором стверджується доданим до вказаного договору факторингу реєстром боржників № 140325-У від 14.03.2025 року, де під № 135 зазначений боржник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , номер кредитного договору 933440580, загальна сума боргу 67 785.55 грн, що складається з наступного: прострочене тіло кредиту 14 650.00 грн, прострочені відсотки 53 135.55 грн. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив правовий висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Варто також зауважити, що предметом договору факторингу є відступлення права вимоги до осіб, які зазначені саме у відповідних реєстрах прав вимоги. Умови зазначених договорів передбачали можливість передачі права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Такі умови договорів не суперечать нормам чинного законодавства та в установленому законом порядку судом недійсними не визнавалися, а отже, виходячи із презумпції правомірності правочину, є правомірними, тобто такими, що породжують певні цивільні права та обов?язки. Крім того, додатковими угодами, строк дії договорів факторингу було продовжено, водночас умовами договору передбачалося, що перехід права вимоги здійснюється в момент підписання реєстру права вимоги. Реєстр прав вимоги був підписаний ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон плюс» 28.03.2023 року, тобто після виникнення у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до відповідача, як і інші реєстри про передачу права вимоги за рештою договорів факторингу, що наявні у матеріалах справи. Наявними в матеріалах справи договорами факторингу, витягами з реєстрів боржників і прав вимог, які належно засвідчені печатками та підписами сторін, підтверджується перехід права вимоги до позивача та свідчать, що позивач набув права вимоги до нього. Отже, вказаними договорами факторингу чітко визначений момент переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників і позивачем на підтвердження вказаного надані відповідні докази, зокрема, реєстр права вимоги та акт прийому передачі реєстру боржників, належним чином підписані. З огляду на наведені обставини та докази у справі, вбачається, що відбулась заміна кредитодавця, на підставі укладених договорів, а тому до ТОВ «Юніт Капітал», перейшло право вимоги за кредитним договором № 933440580 від 19.02.2023 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи характер інституту судових витрат, вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, оплата послуг адвоката безпосередньо пов`язана з розглядом справи, а тому до уваги судом береться складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, складання відзиву. Представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги № 17/03/25-02 від 17.03.2025 та додаткова угода № 2 до договору про надання правничої допомоги № 17/03/25-02 від 17.03.2025, акт прийому-передачі наданих послуг за договором № 17/03/25-02 від 17.03.2025 із зазначенням наданих послуг та кількістю витрачених годин на кожну послугу. Загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 7000.00 грн. Ознайомившись з поданими до суду документами на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд зауважує, що заявлена до стягнення сума за виконану Адвокатським бюро роботу, є завищеною, оскільки дана справа не є справою великої складності, тому підготовка до цієї справи в суді першої інстанцій не вимагала великого обсягу юридичної й технічної роботи. Відповідно до положень ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved