Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , звернулася до Сокирянського районного суд Чернівецької області із вказаним вище позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину. Обґрунтовуючи позов вказувала на те, що з відповідачем [PERSON] позивачка перебуває у шлюбі, який був зареєстрований 05.10.2024 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №114. Сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що спільним життям позивачка з відповідачем проживали до вересня місяця 2025 року, причиною припинення спільного проживання є те, що вони втратили повагу одне до одного, не знаходили взаєморозуміння та у них склалися різні погляди на сімейне життя, на даний час шлюбних відносин сторони не підтримують та спільне господарство не ведуть, позивачка не вбачає можливості примирення та прийшла до висновку, що збереження шлюбу з відповідачем є неможливим та суперечить її інтересам. Спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній. Після розірвання шлюбу позивачка не бажає змінювати своє прізвище на дошлюбне. Після припинення спільного проживання малолітня донька сторін проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку брати участь у вихованні та матеріальному утриманні своєї дитини. Угода про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач [PERSON] працездатний, отримує щомісячний дохід, оскільки працює на посаді інспектора СОБ дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області, у нього відсутні будь-які утриманці та з нього не проводиться стягнення аліментів на користь інших осіб. Позивачка працює на посаді старшого інспектора ДПЛ ВП №1 м.Сокиряни Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області та її єдиним доходом є щомісячна заробітна плата, вона не має у власності будь-якого нерухомого майна та цінного рухомого майна. Малолітня дитина сторін потребує належного матеріального утримання, розвитку та щоденного догляду, а також у зв`язку з зайнятістю позивачки на роботі та частково ненормованим графіком вона змушена постійно залучати за плату няню. Спроби відвідування дитиною дитячого садка на даний час не були успішними, а також з великою ймовірністю можуть стати причиною захворювання пов`язаних з особливостями адаптації дітей у зимовий період до умов дитячого садка. Крім того, позивачка з дитиною проживає у м.Сокиряни, де вона орендує квартиру та несе витрати по сплаті комунальних платежів та оренди. Відповідно за таких обставин та з урахуванням вищезазначених обставин у сукупності, доцільно в інтересах малолітньої [PERSON] стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їхньої спільної доньки, у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 04.12.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.01.2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги у частині стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/3 частки є безпідставними, а тому заперечують проти них. Відповідач не заперечує щодо сплати аліментів на утримання дитини, але розмір аліментів на рівні частини його доходів відповідає вимогам законодавства, є необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини, а тому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів. 27.01.2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що фактичні витрати позивачки на забезпечення малолітньої дитини сторін значно перевищують прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років, який встановлений у Законі України «Про Державний бюджет на 2026 рік» у розмірі 2817 грн., оскільки в реальному житті його не вистачить навіть на покриття мінімальних базових потреб та забезпеченя життєдіяльності дитини. Якщо відповідач та його представник вважають, що до даних правовідносин варто застосовувати положення визначені ст.7 ЗУ «Про державний бюджет на 2026 рік», то відповідно можна дійти до висновку, що відповідачу буде достатньо для забезпечення життєдіяльності щомісяця 3328 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб), а різницю між його доходами та зазначеної суми доцільно спрямувати в інтересах дитини на забезпечення її гармонійного розвитку у формі аліментів. Крім цього надає суду на підтвердження обставин понесені позивачкою витрати по придбанню для її доньки ліків, одягу, памперсів, дитячого харчування, витрат на харчування у садочку. Дані витрати є лише частиною від суми реально понесених позивачкою витрат на забезпечення життєдіяльності її малолітньої дитини, також змушена нести витрати у зв`язку з необхідністю залучення за плату няні, оскільки вона працює та не має іншого доходу, окрім заробітної плати. Ухвалою судді від 17.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, натомість представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судове засідання також не з`явились, однак представник відповідача надіслав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, підтримують обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та просять відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Так, з наведених у позовній заяві обставин, судом встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України № [NUMBER] виданого 20.12.2024 року, орган, що видав 7324 та картки платника податків, прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначені як [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із копії витягу з реєстру Сокирянської територіальної громади №2025/017948413 від 01.12.2025 року позивачка [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Зокрема суд встановив, що 05.10.2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №114, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється відсутність взаєморозуміння між ними, втрата поваги та любові один до одного, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Подружні відносини між ними фактично припинені. Позивач переконаний, що подальше збереження шлюбу та примирення між ними неможливе. Задовольняючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даною вимогою, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення. Виходячи з цього, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. У період шлюбу в сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 30.08.2024 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №173, яка на даний час проживає з позивачкою. Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини запис про батьківство не оспорював. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Отже, під час вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дитини визначальним є те, разом із ким спільно проживає дитина. Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 Кодексу). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 Кодексу). Як було встановлено судом, малолітня: [PERSON] , [INFO] , проживає разом із позивачем, що відповідач не заперечував. Згідно наданого акту обстеження житлово-побутових умов проживання №654 від 04.12.2025 року, комісією у складі депутата Сокирянської міської ради та сусідів складено даний акт, з якого вбачається, що при обстеженні матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично тривалий час проживає за адресою: [ADDRESS] разом із своєю донькою [PERSON] , 2024 року народження, яка знаходиться на її утриманні. У відповідності до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст.181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі наведеного суд вважає, що позивач має право на стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки донька проживає разом із нею, а тому, з урахуванням заявлених позовних вимог, аліменти повинні бути визначені у частці від доходу батька. Згідно ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд зазначає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Судом встановлено, що [PERSON] у Головному управлінні Національної поліції в Чернівецькій області та займає посаду інспектора сектору «Служби освітньої безпеки». Разом з тим, на виконання ухвали суду від 27.01.2026 року від Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області надійшла довідка щодо розміру щомісячного доходу відповідача [PERSON] , у якій вказано, що за січень місяць 2026 року за винятком утримань та аліментів загальна сума доходу відповідача становить 30140,61 грн. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік», прожитковий мінімум на дітей віком до 6 з 1 січня 2817 гривень. Одночасно частиною другою статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на даний час з урахуванням положень ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» є мізерним та недостатнім. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Як зазначалося у відповіді на відзив та підтверджується наданими копіями документів, а саме: скріншотами платіжних інструкцій щодо придбання дитячого зимового одягу, медичної картки дитини з записами про її хворобу та фіскальними чеками ТзОВ «Подорожник» та іншими квитанціями на придбання ліків, платіжної інструкції за оплату харчування у ЗДО №2 «Барвінок», що це лише частина від суми реально понесених позивачкою витрат на забезпечення життєдіяльності її малолітньої дитини. З наданої копії трудової книжки серії [NUMBER] від 21.06.2016 року та Форми ОК-7 Пенсійного фонду України, вбачається, що позивачка згідно Наказу №228 о/с від 08.12.2020 року прийнята на роботу в ГУНП в Чернівецькій області, а тому не має можливості самостійно займатися вихованням своєї дитини, а тому змушена нести витрати у зв`язку з необхідністю залучення за плату няню (за домовленістю та з погодинною оплатою), так як спроби відвідування дитячого садочка не були успішними. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивача також лежить обов`язок по утриманню дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Визначаючи розмір коштів, що стягуються як аліменти, суд повинен прагнути не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Розмір стягуваних аліментів повинен служити задоволенню актуальних життєвих потреб, відповідати життєвому стандарту в місці проживання, а не призводити до збагачення та бути джерелом інших нецільових витрат. З огляду на зазначені вище принципи захисту та піклування про дитину, враховуючи позицію відповідача [PERSON] , а також той факт, що відповідач після припинення спільного проживання з позивачкою, відмовлявся у добровільному порядку брати участь у вихованні та матеріальному утриманні своєї дитини, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки дитина проживає разом із матір`ю, а відповідач є її батьком та на нього покладено однаковий із позивачем обов`язок щодо її утримання і матеріального забезпечення, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку /доходу/ відповідача щомісячно. На переконання суду такий розмір аліментів, з урахуванням обов`язку позивачки по утриманню дитини, забезпечить потреби малолітньої дитини, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача, задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Положенням ст.191 Сімейного кодексу України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Також позивач, у зв`язку із захистом своїх прав поніс судові витрати які складають із наступного: судового збору при поданні позовної заяви про вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4800,00 грн. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У ч.3 ст.141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Відповідно до ч.5 ст.137ЦПКУкраїни у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року в справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18); від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19); від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21); від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 01.12.2021 року в справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20). Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 4800 грн.00 коп. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Побережною О.Д. укладено договір про надання правової допомоги №61/25 від 01.12.2025 року, ордер на надання правничої допомоги серії СЕ №1126596 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000613 від 24.02.2023 року, а також надано розрахунок суми послуг за надану правову допомогу та витрат, які клієнт поніс у зв`язку із розглядом справи, який являється Додатком №1 від 02.12.2025 року до договору №61/25, акт прийому-передачі наданих послуг від 02.12.2025 року та квитанцію №50 від 02.12.2025 року, зі змісту яких вбачається, що вартість наданих послуг становить 4800,00 грн. Відповідно постанови Верховного Суду від 22.07.2022 року по справі № 686/28627/18, в якій зазначено, що «Витрати на професійну правову допомогу можуть відшкодовуватись незалежно від того, оплачені вони стороною до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, чи будуть оплачені лише в майбутньому». Так як матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні, суд вважає, що витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 4800,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] . Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Згідно платіжної інструкції №Н2ТВ-ЕМТВ-2160-КНАА від 01.12.2025 року [PERSON] під час звернення до суду з зазначеним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за вимогу про розірвання шлюбу, а за вимогу про стягнення аліментів позивач від судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved