Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 12.02.2024 року між первісним кредитором ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. В договорі сторони обумовили, що ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривнях на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 23.09.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» укладено договір факторингу № 23/09/2024, за умовами якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило право вимоги за договором №4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.02.2024 року на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за вказаним договором не була сплачена новому кредитору. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з [PERSON] в його користь загальну суму заборгованості, що становить 40 000 грн. та складається з суми заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) у розмірі 4000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором 22500 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» у розмірі 13500 грн., а також судові витрати у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 18.11.2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням та викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У наданий в ухвалі сторони сторони не подали заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, 22.12.2025 року [PERSON] , будучи представником за довіреністю (а.с.133) подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с.132). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності (а.с.159), просила суд відмовити у позові з підстав викладених у відзиві. У поданому відзиві (а.с.136-138) вказала на те, що спірний договір вона не укладала та не підписувала, в підтвердження чого долучила вирок Шевченківського районного суду м. Харкова від 24 червня 2025 року. За цим вироком [PERSON] було засуджено за фактом зняття 12.02.2024 коштів з належного їй карткового рахунку за № [NUMBER] . Також у вироці суд встановив, що 12 лютого 2024 року невстановлена особа володіючи її номером телефону та паролем авторизації, авторизувався в мобільному додатку «Приват24», як власник картки [PERSON] та отримав доступ до усіх даних в кабінеті «Приват24», які передав [PERSON] включно реквізити платіжної картки № [NUMBER] , які той використав для створення дублікату вказаної банківської картки в заздалегідь пристосованому ним знарядді вчинення злочину, а саме телефоні із сім-карткою. Пізніше внаслідок заблокування рахунку вона не володіла жодною інформацією, щодо того, що 12.02.2024 на її рахунок з інших фінансових установ надходили кошти, які також були зняті зловмисником, а довідка АТ КБ «ПриватБанк», щодо зарахування 4000 грн. на її картковий рахунок була надана лише в грудні 2025 року. Просить суд врахувати, що її волевиявлення на укладення кредитного договору не було. Обвинувачений разом з невстановленою особою використав належний їй картковий рахунок та персональні дані у власних шахрайських цілях, а тому вважає, що вона не є стороною договору та не повинна нести відповідальність внаслідок невиконання умов цього договору. З огляду на викладене та з врахуванням позиції Верховного суду в аналогічних справах, просить відмовити у позові. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Датою рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України), а саме 23.02.2026 року. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач, подаючи позов до суду зазначає, що 12.02.2024 року між первісним кредитором ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора, доступ до якої забезпечується клієнту через мобільний застосунок «Сredit7» (а.с.79-89). Також вказує на те, що електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до вебсайту/ІКС товариства (п. 1.1, а.с. 79 зворотній бік). Відповідно до п. 1.2 сума кредиту складає 4 000,00 гривень; згідно із п. 1.3 строк кредитування 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (а.с. 79 зворотній бік). В договорі також обумовлено, що стандартна процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного па п.1.3 цього договору (а.с.80). Інформація щодо умов договору про споживчий кредит була надана стороні у вигляді паспорту споживчого кредиту (а.с. 75-76). На підставі погоджених умов, відповідно до п. 2.1 договору ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» надало кредитні кошти на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] , емітовану банком АТ КБ «ПриватБАНК», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «Пайтек Україна» (а.с. 101). 23.09.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» укладений договір факторингу № 23/09/2024, за умовами якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за обумовлену плату відступило право вимоги за договором №4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.02.2024 року на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» (а.с. 47-55). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 року, до ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.02.2024 року за загальною сумою заборгованості 28500 грн. (а.с. 113-114). В обгрунтування позовних вимог щодо нарахованих сум позивач долучив розрахунок заборгованості за договором за період 24.09.2024-05.02.2025 та розрахунок заборгованості заборгованості за договором №4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 23.09.2024 (а.с.115-121). При цьому, заперечуючи позов, відповідач зазначає, що вона не укладала договір №4381467, не є його стороною (боржником), відповідно не може відповідати за вимогами позивача щодо неналежного виконання умов цього договору. Суд при ухваленні рішення у справі бере до уваги викладені відповідачем у відзиві обставини та надані в підтвердження тому докази. Відповідно до вироку Шевченківського районного суду м. Харкова від 24 червня 2025 року, за яким [PERSON] було засуджено за ч.4 ст.190 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з іспитовим строком три роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, який набрав законної сили 27 липня 2025 року. (а.с.143-151) Суд встановив та визнав протиправними дії [PERSON] щодо зняття ним 12.02.2024 коштів з належного [PERSON] карткового рахунку за № [NUMBER] . Також суд встановив, що 12 лютого 2024 року невстановлена особа володіючи номером телефону [PERSON] та паролем авторизації, авторизувався в мобільному додатку «Приват24», як власник картки [PERSON] , після чого отримав доступ до усіх її даних в кабінеті «Приват24», передав [PERSON] реквізити платіжної картки № [NUMBER] , які той використав для створення дублікату вказаної банківської картки в заздалегідь пристосованому ним знарядді вчинення злочину, а саме телефоні із сім-карткою. З виписки по рахунку, яка надана АТ КБ «Приват Банк» 01 грудня 2025 року та долучена відповідачем, вбачається, що о 16:56 12.02.2024 року, на платіжну картку [PERSON] за № [NUMBER] (емітована в АТ КБ «Приват Банк») надійшли грошові кошти в розмірі 4000 грн. з сервісу фінансової компанії і за кілька хвилин, о 17:00, разом з коштами, які знаходилися на рахунку [PERSON] були зняті засудженим [PERSON] , що вже встановлено судом у вказаному вище вироці (а.с.141). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК. Частинами 1 та 2 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Частина 1 та 2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на досліджені докази, суд приходить висновку, що 12.02.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (первісним кредитором) та відповідачем [PERSON] не був укладений договір №4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, оскільки у [PERSON] не було вільного волевиявлення на його укладення, а судом у вироці, який набрав законної сили встановлено, що 12.02.2024 року від імені відповідача, в шахрайських цілях діяла третя особа, яка володіла всією інформацією щодо карткового рахунку відповідача, включно персональними даними [PERSON] . При цьому, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. При цьому спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Правочини, які не вчинено, не тягнуть ніяких правових наслідків для сторін, тобто в даному конкретному випадку, невиконання зобов`язань за договором №4381467 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.02.2024 не тягнуть правових наслідків для [PERSON] , яка його не укладала. Разом з тим суд погоджується з відповідачем з того приводу, що особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). З наданих позивачем розрахунків вбачається що [PERSON] не вносила жодного платежу за договором, а про його існування довідалася лише після подачі позову до суду та отримання в грудні виписки за картковим рахунком емітованим в АТ КБ «ПриватБанк», яку долучила, а тому у суду відсутні підстави вважати, що договір виконувався обома сторонами. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позов ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №4381467 від 12.02.2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту в розмірі 40 000 грн. не підлягає задоволенню. Позивачем, крім іншого, було заявлено вимогу в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за відповідною формулою. Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Відповідно до ч. 10 та ч. 11 статті 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Таким чином, норма ч. 10 та ч. 11 ст. 265 ЦПК України передбачає, що суд може зазначити в рішенні про нарахування саме відсотків або пені, натомість позивач просить нарахувати інфляційні витрати та 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України, що в розумінні Цивільного кодексу України є різним. Окрім того, відповідно до п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З врахуванням наведеного та з огляду на те, що суд відмовив у первісних позовних вимогах позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в цій частині. Згідно з ч.1 та п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (2 422,40 грн.). Згідно з долученою копією платіжної інструкції №11970 від 06.11.2025 року при поданні позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (а.с.16). Судом також встановлено, що позивач поніс витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн., які підтвердив документально (а.с.45,46,63), однак зазначені судові витрати у зв`язку з відмовою у позові в силу положень ч.1 та п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed