Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 18.01.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 697162258. Відповідач добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків власноручно заповнив заявку на отримання кредитних коштів з використанням мережі Інтернет, а саме в своєму особистому кабінеті на сайті Товариства, зазначивши свої персональні дані, в тому числі: паспортні дані, дані про електронну пошту та абонентський номер, реквізити банківської картки, на рахунок якої бажав отримати кредит. Моментом підписання цього договору є використання його сторонами електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно умов договору грошові кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок, використовуючи реквізити платіжної картки вказаної позичальником в особистому кабінеті, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання позичальником чергового траншу за договором. Так, на виконання умов договору грошові кошти були перераховані Товариством на банківську карту № [NUMBER] , яка була вказана відповідачем при укладанні договору. Відповідно до п. 6.2 договору сторони дійшли згоди, якщо позичальник бажає отримати черговий транш, шляхом перерахування суми кредиту на його рахунок за реквізитами платіжної картки, іншої ніж тієї, яка вказувалась останнім при оформленні заяви на видачу кредиту, сторони укладають Додаткову угоду до цього договору, якою додають до тексту договору реквізити іншої платіжної картки. Тож, 23.01.2025 року черговий транш у розмірі 1003,00 грн., був перерахований за реквізитами платіжної картки позичальника № 5168-74XX-XXXX-4171, що підтверджується укладеною між сторонами Додатковою угодою від 23.01.2025 року. Відповідач зобов`язання по поверненню кредиту належним чином не виконує, у зв`язку з чим, відповідно до п. 9.1.1.7. Договору, ТОВ «Таліон Плюс» було достроково розірвано договір шляхом направлення відповідачу відповідного повідомлення. З 16.08.2025 року припинилося право позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом, передбачених договором. Так, зобов`язання зі сторони кредитора за договором виконані в повному обсязі, в свою чергу відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем становить 67982,10 грн. Проценти за договором після розірвання договору з 16.08.2025 не нараховуються. 25.03.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №МВ-ТП/28, відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» набуло право вимоги до боржника [PERSON] у сумі 58468,10 грн. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 58468,10 грн., яку позивач просить стягнути разом із судовими витратами. 29.12.2026 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що відповідач визнає, що уклав з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» договір кредитної лінії № 697162258 від 18.01.2025 та отримав кредит в розмірі 19 028,00 грн. Проте, відповідач не погоджєується з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором № 697162258 від 18.01.2025 в розмірі 58 468,10 грн., з них: 19 028,00 грн. - сума заборгованості за кредитом; 38488,70 грн. - сума заборгованості за процентам; 951,40 грн. - заборгованість по комісії за надання кредиту. Отже, відповідачем не заперечується факт виникнення спірних правовідносин, а саме укладення кредитного договору, отримання в кредит грошових коштів в зазначеній сумі, порушення обов`язку з її повернення, однак заперчує щодо стягнення з його комісії за надання кредиту та суми заборгованості щодо процентів, з підстав наведених у відзиві. 31.12.2025 року від представника ТОВ «Таліон плюс» надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що заперечення сторони відповідача безпідставними, необґрунтованим та таким, що намагаються приховати справжні обставини справи, направлені з метою уникнути виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів та процентів за користування ними, в зв`язку з чим просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у відповіді на відзив просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, у відзиві просять позовні вимоги задовольнити частково, з підстав наведених у відзиві. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослiдивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов пiдлягає частковому задоволенню з наступних пiдстав. Судом встановлено, що 18.01.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 697162258, у формі електронного документа (а.с. 25-39). 10.02.2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договуру № 697162258, у формі електронного документа, відповідно до якого відповідач отримав від позивача, з урахуванням всіх траншів кредитні кошти у розмірі 19028,00 грн. (а.с. 40-41). Згідно довідок ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» встановлено, що [PERSON] декількома траншами переказано кошти на платіжні картки № 4441-11XX-XXXX-3211 та № 5168-74XX-XXXX-4171 в загальному розмірі 19028,00 грн. (а.с. 56-58). 25.03.2025 у відповідно до ст. 1077 ЦК України ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги за кредитним договором № 697162258 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» за договором факторингу № МВ-ТП/28 (а.с.14-17). Відповідно до Реєстру прав вимоги від 25.03.2025 року до Договору факторингу № МВ-ТП/68 позивач набув права грошової вимоги до відповідача у сумі 58468,10 грн. (а.с.18). З розрахунків заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» вбачається, що сума заборгованості [PERSON] становить 58468,10 грн. (а.с. 19 зв.ст.-22). З інформації наданої на виконання ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18.12.2025 року, АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надано інформацію, що платіжна картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 160). Крім того, АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надано виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 18.01.2025 р. до 10.02.2025 р. з якої вбачається, що 18.01.2025 року на рахунок [PERSON] зараховано кошти у розмірі 15509,00 грн. (а.с. 166). З інформації наданої на виконання ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18.12.2025 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано інформацію, що платіжна картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 171). Крім того, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 23.01.2025 р. до 23.01.2025 р. з якої вбачається, що 23.01.2025 року на рахунок [PERSON] зараховано кошти у розмірі 1003,00 грн. (а.с. 172). Вимоги договору [PERSON] не виконав. Згідно з умовами договору позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти, сплатити відсотки за користування ним та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах передбачених договором. Правовою підставою заявлених Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналог власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналогу власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»). Кредитний договір укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), що відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про захист прав споживачів» та не суперечить приписам ч. 1 ст. 205, ст.ст. 6, 207, 627-628, ч. 2 ст. 639 ЦК України. Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами та строку кредитування, суд зазначає наступне. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статті 527, 530 ЦК України зазначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто, при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки від суми боргу та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору. Згідно ст. 599 Цивільного Кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 Цивільного Кодексу України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1056 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Проценти є звичайною платою боржника за право тимчасового користування наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, що передбачено ст. 526 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковий до виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання чи одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 ЦК України). Згідно з умовами договору відповідач був повідомлений про право первісного кредитора відступити право грошової вимоги до відповідача, що передбачено п. 9.1.1.5. договору, а саме в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, без згоди позичальника, відступити права грошової вимоги за договором будь-якій фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти та банківські метали у кредит, та/або послуги з факторингу, шляхом укладання будь-якого не забороненого законом правочину, зокрема договору факторингу. Відповідно до п. 11.1 Договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання. Пунктом 7.3 Договору визначено, що кінцева дата повернення (виплати) кредиту 17.02.2030 року. Таким чином, кредитодавець, а в разі відступлення права вимоги фактору, яким є позивач ТОВ «Таліон плюс», має право нараховувати проценти за даним договором починаючи з першого дня надання траншу за договором та до дня закінчення строку дії договору, виключенням може бути лише застосування кредитодавцем або фактором п. 9.1.1.7. Договору щодо дострокового припинення договору у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць, що і було застосовано позивачем відповідно до повідомлення про дострокове розірвання договору з 16.08.2025 року та подальшого зупинення з вказаної дати нарахування відсотків, що відображено у доданих до позову розрахунках заборгованості. На момент укладення договору строк дисконтного періоду користування складає 30 (тридцять) днів. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. Договору. (п. 3.1 Договору). Згідно п. 3.2 Договору сторони погодили, що встановлений в п. 3.1. Договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів та інших нарахувань строк оплати яких настав (зокрема неустойки), за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена. Однак відповідачем не було вчинено жодних дій спрямованих на продовження строку дії дисконтного періоду. Відповідно до п. 8.10 Договору визначено проценти в розмірі визначеному за правилами цього договору, нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання траншу за договором та до дня закінчення строку дії цього договору. Проценти нараховуються щоденно у відсотках від суми кредиту за кожний день користування ним, за ставкою визначеною в порядку зазначеному вище, із розрахунку наявності 365 днів у році не залежно від того високосний рік чи ні. Відтак, відповідно до п. 8.11. сторони погодили, що у разі користування кредитом після 6 (шести) календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду жодних знижок на проценту ставку не надається. Перерахунок зобов`язань позичальника по оплаті процентів під базову процентну ставку при користуванні кредитом після спливу 6 (шести) календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду, може здійснюватися на вибір кредитодавця, за весь строк лисконтного періоду або лише за останні 30 (тридцять) календарних днів дії лисконтного періоду. Застосування знижок передбачених цим логовором є правом, а не обов`язком кредитодавця, за винятком повного дострокового погашення кредиту позичальником протягом 6 (шести) календарних днів від дати закінчення лисконтного періоду кредитування. Продовження строку лисконтного періоду, поновлення дисконтного періоду, отримання траншів в рамках встановленого кредитного ліміту та настання відкладальних обставин нарахування процентів за базовою ставкою, не є зміною істотних умов цього договору та не потребує змін цього договору та укладення додаткових угод до нього. Усі істотні умови договору, в тому числі строк дії договору, загальний розмір кредиту, розмір процентних ставок та порядок їх застосування, погоджені сторонами під час укладення договору. Відповідач, оформлюючи кредитний договір на сайті первісного кредитора ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», ознайомився з текстом договору, а тому мав змогу ознайомитися з Правилами та Паспортом споживчого кредиту. Відповідач свої зобов`язання відповідно до умов договору не виконав, строк кредитування продовжувався, а тому нарахування відсотків відбувалося в межах строку користування кредитом. Отже, нарахування процентів здійснено правомірно в межах погодженого строку надання кредиту, кредитодавець, а в разі відступлення права вимоги Фактор, яким є позивач ТОВ «Таліон плюс» має право нараховувати проценти за даним кредитним договором починаючи з першого дня надання траншу та до дня закінчення строку дії договору. Згідно ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Надані позивачем докази на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення заборгованості за кредитои та процентів за користування кредитом, суд вважає належними та допустимими і такими, що підтверджують укладення відповідачем кредитного договору, який не оспорений відповідачем у встановленому законом порядку та згідно з презумпцією правомірності договору є правомірним (дійсним) станом на час розгляду справи в суді. Підписуючи договір, відповідач погодився з умовами кредитування, у тому числі на розмір процентів за користування кредитними коштами, а тому його доводи про незаконність нарахування процентів є безпідставними. Таким чином, суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором. Кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався. Крім цього, невід`ємною частиною договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua (п. 14.1 Договору). З урахуванням викладеного, внаслідок невиконання відповідачем взятих за договором зобов`язань утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, який є новим кредитором на підставі відповідного договору факторингу. За таких обставин, позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості по комісії, слід врахувати наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 Верховний Суд визначив, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. В даному випадку комісія нараховувалася саме за надання кредиту, відповідно вимоги позову в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 951,40 грн. задоволенню не підлягають. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію Договору про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги № 5 від 02 грудня 2024 року. Суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, стороною відповідача, на яку покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат, не подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. Дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13.03.2025 року по справі № 275/150/22 (провадження 61-13766св24). З огляду на категорію та складність справи, предмет позову, клопотання представника відповідача про зменшення розміру правової допомоги, суд не вбачає обґрунтовування розміру витрат, яка визначена в сумі 5000,00 грн. та приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для зменшення витрат та стягнення з позивача на користь позивача ТОВ «Таліон плюс» понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. На переконання суду, саме така сума відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості, реальності, розумності та пропорційності до предмета спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2382,91 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial