Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 07.11.2025 до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення дочкою двадцяти трьох річного віку. Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка досягла повноліття та продовжує навчання на першому курсі денної форми навчання факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Так, дочка [PERSON] досягла повноліття, продовжує навчання та знаходиться на її повному утриманні, через навчання не працює і не має самостійного доходу. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає. В той час вона повністю несе витрати на проживання дочки, харчування, придбання одягу, забезпечення певного рівня дозвілля та культурного розвитку. З урахуванням наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13.01.2026, у зв`язку із неявкою відповідача, розгляд справи відкладено. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, однак 20.01.2026 через систему «Електронний суд» подала заяву у якій просить розгляд справи проводити за її відсутністю, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 13.01.2026 та 17.02.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про виклик в судове засідання. Відзиву на позовну заяву не подав. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Так як відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання не з`явився повторно в судове засідання без повідомлення причин, то в розумінні ч.3 ст.131 ЦПК України це вважається неявкою без поважних причин, крім того не подав відзиву, від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань. З матеріалів справи вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати у відсутності відповідача, який належним чином був повідомленим про час та місце розгляду справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17 лютого 2026 року, є дата складення повного судового рішення 23 лютого 2026 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07 листопада 2007 року, виданий Новояворівською міською радою Яворівського району Львівської області. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14.11.2018, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 19 липня 2007 року у Новояворівській міській раді Яворівського району Львівської області, актовий запис №114 - розірвано. Судовим наказом Яворівського районного суду Львівської області від 04.09.2017, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання заяви 10.08.2017. У зв`язку з досягненням [PERSON] повноліття, стягнення аліментів відповідно до судового наказу від 04 вересня 2017 року було припинено. [PERSON] з 01 вересня 2025 року навчається у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, є студентко 1 курсу денної форми навчання факультету соціології, термін навчання до 30 червня 2029 року, що підтверджується довідкою № 017/09, виданою 04 вересня 2025 року, деканом факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Як зазначено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, як описано вище, повнолітня [PERSON] продовжує навчання на денній формі та не може самостійно себе утримувати, тому потребує при цьому матеріальної допомоги. Суд враховує те, що утримання дитини є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, як і те, що основні витрати на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчатися на даний час несе мати з якою вона проживає. В свою чергу, відповідач [PERSON] не надав жодних доказів того, що він не має можливості надавати допомогу дочці до закінчення нею навчання. З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку про те, що слід стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову, а саме з 13 листопада 2025 року та до закінчення навчання 30 червня 2029 року, або до досягнення нею двадцяти трьох років (залежно від того, яка обставина настане швидше). Щодо вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача за попередній період, а саме з 07.11.2025 по 13.11.2025 суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ч.1 ст.79, ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, та в порядку ч.1 ст.430 ЦПК України допускається негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України та відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.05.2020 по справі № 215/5867/17, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Згідно з постановою Верховного Суду від 06 серпня 2018 року по справі №748/2340/17 аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладання договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнім від їх сплати. Тобто, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності в сукупності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Всупереч вказаним вимогам, позивач не надала суду доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час до задоволення не підлягають. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 3ст. 5 Закону України "Про судовий збір"від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За цих підстав, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у виді судового збору в сумі 1211 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial