Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Київська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В., про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та її приведення у придатний для використання стан. Позов мотивований тим, що відповідно до чинного законодавства, до повноважень Київської міської ради віднесено розпорядження комунальними землями м.Києва, й єдиним розпорядником земель комунальної власності м.Києва є Київська міська рада. До Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від приймальні Київської міської ради із земельних питань 01.08.2024 року надійшло на розгляд клопотання [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Київською міською радою було здійснено перевірку фактів, викладених у зверненні [PERSON] та з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 № 61246743, яким за [PERSON] зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:90:146:1245, за адресою [ADDRESS] , підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна стали: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд»; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд». У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. на підставі договору купівлі-продажу, зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] , про що внесено відповідний запис від 09.05.2024 № 73044814, підставою для державної реєстрації стали: договір купівлі-продажу, серія та номер: 902, виданий 09.05.2024, видавник: Кондра Л.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. З графічних матеріалів Google Maps за 2004 рік, вбачається, що спірна земельна ділянка вільна від забудови, а з матеріалів аерофотозйомки 2019 року, виготовлених за даними АІС ОУЗР, встановлено, що на спірній земельній ділянці розташована група споруд, невстановленого призначення, схожих на заклад громадського харчування. З графічних матеріалів Google Maps за 2024 рік вбачається, що спірна земельна ділянка за адресою [ADDRESS] вільна від забудови. Водночас, Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності м. Києва, будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , ні [PERSON] , ні [PERSON] , у власність, чи у користування не приймала. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зважаючи на повноваження, визначені Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затверджені рішенням Київської міської ради від 19.12.2002 № 182/342 (в редакції рішення Київської міської ради від 23.06.2022 № 4753/4794), якими визначено, що виконання повноважень у сфері земельних відносин, управління землями комунальної власності територіальної громади м.Києва, проведення в місті Києві земельної реформи, раціональне використання та охорона земель на території міста Києва, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності на території міста, забезпечення вжиття заходів інспекційного реагування щодо дотримання вимог земельного законодавства на території міста Києва належить до компетенції Департаменту, й не не погоджуючись із зазначеними діями приватних нотаріусів щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна 30.08.2024 року подав до Міністерства юстиції України скаргу № 057-1 1805, у якій просив анулювати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. від 29.10.2021 № 61246743 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ; анулювати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. від 09.05.2024 № 73044814 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ; провести перевірку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. та прийняти вмотивоване рішення про притягнення до відповідальності у порядку, встановленому законом. Наказом Міністерства юстиції України від 09.10.2024 № 2903/5 «Про задоволення скарги», скаргу Департаменту від 30.08.2024 № 057-11805 задоволено частково, визнано прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнота їх обтяжень» та анульовано рішення від 29.10.2021 № 61246743, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В., тимчасово заблоковано доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 01 місяць, в іншій частині вимог відмовлено. Проте, рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. від 09.05.2024 № 73044814 не скасовано, що обмежує Київську міську раду у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Дані факти дають підстави вважати, що [PERSON] здійснив самовільне зайняття земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності територіальній громаді м.Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію нерухомого майна. У подальшому, з метою відчуження земельної ділянки комунальної власності [PERSON] було продано об`єкт нерухомого майна [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09.05.2024 № 902. [PERSON] хоча й звертався до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, проте 06.09.2024 року Департаментом земельних рсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підготовано та направлено до Київської міської ради проект рішення Київської міської ради «Про відмові громадянину [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спроруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] », справа № 589401752). У подальшому Київською міською радою прийнято рішення від 21.11.2024 № 236/10044 «Про відмові громадянину [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спроруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] », яким відмовлено громадянину [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] орієнтовною площею 0,10 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади м.Києва, справа № 589401752). Дані факти свідчать про намагання [PERSON] та [PERSON] у незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді міста Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Київська міська рада не погоджується з діями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В., вважає їх такими, що прийняті у спосіб що суперечить нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна від 29.10.2021 № 61246743 незаконним. Дане твердження підтверджується наказом Міністерства юстиції України від 09.10.2024 № 2309/5 «Про задоволення скарги». Відповідно, зважаючи на те, що [PERSON] не мав правомочностей щодо розпорядження об`єктом нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , тому рішення приватного нотаріуса Кондри Л.В. від 09.05.2024 № 73044814 є похідним від незаконної реєстрації, а отже є таким, що також підлягає скасуванню. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. прийнято рішення від 29.10.2021 № 61246743 про реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна стали: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд»; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд». У подальшому, приватним нотаріусом Кондрою Л.В. прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 09.05.2024 № 73044814, яким зареєстровано спірний об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації стали: договір купівлі-продажу, серія та номер: 902, виданий 09.05.2024, видавник: Кондра Л.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Зміст положень ст.376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанови Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13). Згідно з п.2 ч.3 ст.10 Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Водночас, відповідно до пункту 41 Порядку (у редакції на час реєстрації об`єкта нерухомого майна), передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та з наказу Міністерства юстиції України від 09.10.2024 № 2903/5 «Про задоволення скарги», [PERSON] при реєстрації прав на нерухоме майно подано неповний пакет документів, зокрема, відсутній документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Дані документи необхідні для реєстрації, оскільки на їх підставі реєстратор встановлює обставини справи. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанова Великої Палати ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, постанови Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/1 ; від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). Згідно з ч.2 ст.26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок присвоєння адрес об`єктів нерухомого майна затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок не може передбачати обов`язок фізичних та юридичних осіб щодо отримання будь- яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи. Згідно з постановою Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 344/9283/16-а, відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих законом повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради в галузі житлово-комунального господарства віднесено облік та реєстрацію відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності. Реєстрація права власності від 29.10.2021 № 61246743 на спірний об`єкт нерухомого майна відбулась на підставі: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд»; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд». Як на момент реєстрації, так і на даний час, спірний об`єкт нерухомого майна не має присвоєної адреси - [ADDRESS] . Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Тобто, [PERSON] подав неналежні документи, а приватний нотаріус Кузьменко Ю.В. всупереч ст.ст. 81, 116 ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положень Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, здійснила державну реєстрацію речових прав на об`єкт нерухомого майна, чим завдав шкоди територіальній громаді міста Києва. Аналогічний висновок зробила Центральна Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції. Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Проте, відповідно до постанови Великої Палата Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. З аналізу зазначених вище фактів вбачається, що надані документи не є належними і достатніми для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, а тому вказана реєстрація є незаконною. Водночас, зважаючи на той факт, що первинна реєстрація речових прав на нерухоме майно підлягає скасуванню, відповідно до наказу Міністерства юстиції України, а також, те що фактично Київська міська рада обмежена у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, вважає, що реєстрація об`єкта нерухомого майна за [PERSON] є похідною від незаконної, а тому також підлягає скасуванню. У постанові Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/1671/20 визначено, що саме лише наявність у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про право особи на майно не презюмує правомірність набуття такого права, а тому пункт 1 частини першої статті 2 та частина п`ята статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в контексті того, що відомості Державного реєстру прав на нерухоме майно вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом) не свідчать про необхідність ігнорування судом дослідження обставин правомірності набуття відповідного речового права особи на майно у спорі, який спрямований на захист такого права. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Дії [PERSON] свідчать про недобросовісне використання своїх прав з метою незаконного заволодіння земельною ділянкою комунальної власності міста Києва в обхід встановлених законодавством норм. У подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] , про що внесено відповідний запис від 09.05.2024 № 73044814. Тобто, відчуження спірного об`єкта нерухомого майна дає можливість у подальшому набути право на земельну ділянку. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.З ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень, включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Отже, [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності за адресою [ADDRESS] . Тобто, недобросовісна та протиправна поведінка [PERSON] привела до незаконної реєстрації за ним об 'єкта нерухомого майна, незаконного його відчуження [PERSON] , що сприяє можливості відчуження земельної ділянки комунальної власності міста Києва. Отже, незалежно від того, якими нормами керувалися приватні нотаріуси, ними допущено грубе порушення норм законодавства в сфері державної реєстрації. Порушення майнових прав позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем та третьою особою, заявлені позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 09.05.2024 № 73044814 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-1V адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності, за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №910/20036/20. Враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п.4 ч.2 ст.16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 05.07.2023 у справі № 756/9405/21). Разом з цим, варто зазначити, що належним та ефективним способом захисту, у даному контексті, порушеного права є саме скасування останньої державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки після відчуження спірного майна запис в реєстрі про її право власності вичерпав свою дію (висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 31.01.2024 у справі № 752/21285/21). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 зроблено висновок щодо ефективності скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення, яке є самочинним будівництвом, з метою захисту права комунальної власності на землю. Рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.05.2024 № 73044814, відповідно до якого право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] , є похідним від незаконного рішення, а тому є таким, що підлягає скасуванню. Не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права користування земельною ділянкою є територіальна громада міста Києва, саме їй надане право будівництва на цій ділянці, й лише Київська міська рада набуває права зласності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України). Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст.216 ЦК України правові наслідки, (недійсності правочину) передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно з ч.3 ст.228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішнням суду стягується в дохід держави. Також, згідно з ст.228 ЦК України визначено правові наслід ки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, якими важаються серйозні порушення законодавства, вони мають антисоціальний характер і посягають на засадничі громадські та державні (публічні) інтереси. Водночас, жодного правочину з нерухомим майном неможливо здійснити, якщо він знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, не маючи, при цьому, відповідного документа «дозволу), що засвідчує речове право на неї. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України віл 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена.законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Абзацом 2 підпункту 2 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Враховуючи зазначене, вбачається, що перша реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] була прийнята всупереч законодавству, що дає підстави для визнання його незаконним. При цьому, реєстрація за [PERSON] спрямована на створення штучлих передумов для ініціювання незаконного заволодіння земельною ділянкою, яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, а отже є недійсною. Таким чином, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за відповідачем є похідною від незаконної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за третьою особою. Тобто, з урахуванням документів поданих для державної реєстрації та відсутності рішення Київської міської ради [PERSON] був позбавлений права відчужувати об`єкт нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 09.05.2024 № 902, зважаючи на відсутність як прав об`єкт нерухомого майна, так і прав на земельну ділянку. У даному випадку, правочином вважається договір купівлі- продажу нерухомого майна та подача документів для реєстрації права васності на об`єкт нерухомості, тобто юридична дія, яка має наслідком виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків сторони. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не попускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, шоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям уявленням про честь та совість. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання Верховного Суду, і мало місце у цій справі. Тобто, зважаючи на обізнаність [PERSON] про відсутність у нього прав на нерухоме майно та земельну ділянку, [PERSON] всупереч принципу добросовісності та без належного обсягу правомочностей неправомірно продав об`єкт нерухомого майна [PERSON] , чим суттєво обмежив Київську міську раду у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (частина перша статті 228 ЦК України). Згідно з роз`ясненями, викладеними в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24.12.1999, під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи та засади, які становлять основу сформованого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Верховний Суд пропонує визначати публічний порядок як правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Суд також зазначає, що публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (частина третя статті 228 ЦК України). Договір купівлі-продажу нерухомого манна від 09.05.2024 № 902 порушує публічний порядок, оскільки спрямований на відчуження земельної ділянки комунальної власності та потенційної можливості будівництва на ній об`єктів, а тому є нікчемним, не створює жодних правових наслідків для сторін. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 646/13416/16-ц. Київська міська рада не звертається з вимогами про визнання недійсним жодного правочину, укладеного щодо самочинно збудованого нерухомого майна, оскільки цей правочин є нікчемним в силу положень статті 228 ЦК України, як такий, що укладений щодо майна, вилученого з цивільного обороту, та з єдиною метою - заволодіння в протиправний спосіб національним багатством - землею. У зв`язку з відсутністю у третьої особи права власності на земельну ділянку, незаконно набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, вона не могла розпоряджатись спірним майном, зокрема шляхом продажу його відповідачу (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 та від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17). При цьому, укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, і здійснення інших правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державшої реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої. Тому, Київська міська рада вважає, що договір купівлі-продажу від 09.05.2024 № 902 є нікчемним у силу закону, а тому додаткове визнання його недійсним судом не потребується. Законом України від 05.12.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих віповідно до законодавства (за наявності таких прав). Дана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.12.2020 у справі № 922/476/20, від 23.06.2020 у справах 906/516/19, 905/633/19, 922/2589/19, від 30.06.2020, у справі № 922/3130/19 та від 03.09.2020, у справі № 914/1201/19. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, які стосуються питання щодо належного способу судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав: постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, і 22.08.2022 у справі № 597/977/21. Вважає, що ефективним захистом порушеного права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради є також припинення права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:90:146:1245), що розташована за лоресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частина друга статті 78 ЗК України передбачає, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Одним із загальних принципів здійснення та реалізації своїх цивільних прав особою є принцип добросовісності. У постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, зазначається, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до і зрушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Діяльність особи, за загальним правилом та відсутністю інших обставин с добросовісною та такою, що відповідає чинним нормам законодавства. Викривлення, недотримання, направильне трактування норм законодавства веде до їх порушення та невідповідності принципу добросовісності. Будь-яка особа зацікавлена у належній реалізації своїх прав та свобод прагне дотримуватись норм і порядку визначених законодавством. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада як єдиний розпорядник комунальних земель міста Києва жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність чи користування ні [PERSON] , ані [PERSON] не приймала. Тому, Київська міська рада вважає, що у даній справі наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі № 1940/1655/18 зазначається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки. Ст.152 ЗК України передбачено, що одним із способів захисту порушеного права є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.2 ст.152 ЗК України). Згідно ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої вл іди або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 ЗК, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної і`ЗСНОСТІ» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу. Ст.152 ЗК передбачено, що одним із способів захисту порушеного права відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю і відшкодування завданих збитків. Особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан. Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну лілянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне іайняття земельної ділянки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2018 у справі № 910/12967/17). Отже, в діях відповідача та третьої особи наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на [ADDRESS] . Згідно ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Проте, Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) рішення щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність або користування відповідачу не приймала. Тому, на даний час [PERSON] фактично здійснює користування спірною земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] без належних правових підстав, чим перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню вказаною ділянкою [INFO] . Дії [PERSON] , [PERSON] всупереч, визначеному чинним законодавством України чіткому порядку набуття прав на земельні ділянки, спрямовані на незаконне зайняття та у подальшому відчуження земельної іілянки комунальної власності м. Києва за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.212 ЗК України земельна ділянка за адресою [ADDRESS] підлягає поверненню громаді м.Києва без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування нею. Усунення територіальній громаді м.Києва перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, яка незаконно забудована об`єктом нерухомого майна, має легітимну мету збереження основного національного багатства, основу економічного та соціального життя - землі, яка відповідно до статті 13 Конституції України є об`їктами права власності Українського народу, а також контроль за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження «йжп далося згідно з вимогами законодавства. У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде "сказаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Тобто, механізм захисту прав територіальної громади шляхом скасування рішень, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці комунальної власності з одночасним знесенням зазначеного об`єкта самочинного будівництва не призведе до неропорційності втручання у права відповідача, оскільки захист землі, яка на праві власності належить територіальній громаді міста Києва, створення належних умов для реалізації прав громадян і забезпечення населенню доступу до землі, превалюють над індивідуальними правами окремих осіб (у даному випадку над інтересами [PERSON] ). Разом з цим, належним та ефективним способом захисту, у даному контексті, порушеного права є саме скасування останньої державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки після відчуження спірного майна запис в реєстрі про її право власності вичерпав свою дію (висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 31.01.2024 у справі № 752/21285/21). Зважаючи на те, що реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна від 29.10.2021 № 61246743, від 09.05.2024 № 73044814 здійснені з порушенням норм законодавства з метою в подальшому відчуження майна та земельної ділянки, за адресою [ADDRESS] , усунення перешкод власнику - територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію є ефективним та належним способом захисту. Іншим чином досягти поставленої мети, а саме усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] неможливо. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що право власності на об`єкт нерухомого майна що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, набуто незаконно, а в подальшому зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно без дотримання встановленого законодавством України порядку набуття права на таке майно та відчужене, отже відсутнє непропорційне втручання у право мирного володіння майном, там більше з урахуванням набуття такого майна внаслідок недобросовісної поведінки набувача. Звернення Київської міської ради до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє. В судовому засіданні представник позивача Лаптєва О.В., діюча на підставі довіреності, в судоввому засіданні 17.12.2025 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, в судове засідання, призначене на 03.03.2026 року, позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, засобами електронного зв`язку, й Довідкою, складеною уповноваженою особою про доставку електронного листа, вбачається що позивач завчасно до судого засіданні повідомлений про час та місце розгляду справи 27.02.2026 року 11.47.24 год. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Треті особи в судове засідання повторно не з`явивилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а відтак за матеріалами справи відповідач, треті особи вважаються належно повідомленим про час розгляду. Відзив на позов відповідно до ст.191 ЦПК України відповідачем не подано, як і докази за правилом ст..83 ЦПК України про спростування позовних вимог, а тому суд застосовує правило ч.2 ст.191 ЦПК України й вирішує спір за наявними матеріалами справи. Так, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи ч.2 ст.191 ЦПК України. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.2 ст..83 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.8, 9 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що: Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). За змістом вимог частин третьої, четвертої статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позовну заяву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких не може бути подано доказ у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України)". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19) вказано, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи: позовній заяві; відзиві на позовну заяву (відзиві); відповіді на відзив; запереченнях; поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша та друга статті 174 ЦПК України). Заяви по суті справи мають бути оформлені згідно з вимогами статей 175-181 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень ст.280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін, третіх осіб. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Судом встановлено, що до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від приймальні Київської міської ради із земельних питань 01.08.2024 року надійшло на розгляд клопотання [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Київською міською радою було здійснено перевірку фактів, викладених у зверненні [PERSON] , та з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 № 61246743, яким за [PERSON] зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:90:146:1245, за адресою [ADDRESS] , підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна стали: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд»; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд» (а.с.37-38). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. на підставі договору купівлі-продажу, зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] , про що внесено відповідний запис від 09.05.2024 № 73044814, підставою для державної реєстрації стали: договір купівлі-продажу, серія та номер: 902, виданий 09.05.2024, видавник: Кондра Л.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а.с.37-38). Як вбачається з графічних матеріалів Google Maps за 2004 рік, спірна земельна ділянка вільна від забудови, а з матеріалів аерофотозйомки 2019 року, виготовлених за даними АІС ОУЗР, встановлено, що на спірній земельній ділянці розташована група споруд, невстановленого призначення, схожих на заклад громадського харчування; з графічних матеріалів Google Maps за 2024 рік вбачається, що спірна земельна ділянка за адресою [ADDRESS] вільна від забудови (а.с.50, 51, 52). Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності м.Києва, рішень щодо передачі земельної ділянки, за адресою [ADDRESS] ні [PERSON] , ні [PERSON] у власність, чи у користування не приймала. Відповідно до ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ст.3 ЗК України визначає, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Ст.140 Конституції України передбачено, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх" виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Ч.2 ст.78 ЗК України передбачає, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. П.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно з п. «б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Земля, яка знаходиться у комунальній власності і використовується для потреб місцевого населення, будучи одним із головних джерел матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування виконує важливу роль у процесі забезпечення функціонування системи місцевого самоврядування і характеризується своїм специфічним правовим режимом. Відповідно до пунктів «а» - «в» ч.1 ст.9 ЗК України, до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. П.2 ст.22 Закону Україну «Про столицю України - місто- герой Київ» у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право встановлювати порядок утримання та експлуатації об`єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально- культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів. Ч.2, 3 ст.28 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 371/1805, у редакції від 13.11.2014 № 371/371, Київська міська рада від імені та в інтересах територіальної громади міста Києва відповідно до чинного законодавства України володіє, користується та розпоряджається об`єктами права комунальної власності, в тому числі може передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, передавати в заставу. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються Київською міською радою відповідно до законодавства. Київська міська рада має право припиняти право користування земельними ділянками та іншими природними ресурсами у випадках, передбачених чинним законодавством України та приймати рішення про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок та знесення самовільно збудованих будівель та споруд без відшкодування витрат, здійснених за час незаконного користування (п.п 11, 12 ч1. ст. 22 Закону Україну «Про столицю України - місто-герой Київ»). Земля, яка знаходиться у комунальній власності і використовується для потреб місцевого населення, будучи одним із головних джерел матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування, виконує важливу роль у процесі забезпечення функціонування системи місцевого самоврядування і характеризується своїм специфічним правовим режимом. Самі ж умови та порядок здійснення територіальними громадами безпосередньо або через створювані ними органи місцевого самоврядування правомочностей власності не призводять до втрати ними статусу відособлених і самостійних суб`єктів права власності на комунальні землі. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Водночас, ч1 ст.118 ЗК України передбачає, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. З метою врегулювання процедури реалізації прав на землю фізичними та юридичними особами із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463 затверджено Порядок набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, що визначає особливості землекористування у місті Києві як столиці України у відповідності до Конституції України, Земельного кодексу України, законів України «Про Державний земельний кадастр», «Про оренду землі», «Про землеустрій» «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про столицю України - місто-герой Київ» та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні правовідносини. Єдиним законним способом набуття права власності на земельні ділянки за юридичними чи фізичним особами має бути наявність рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У будь-яких земельних відносинах, де має місце вибуття земельної ділянки з комунальної власності, основним доказом правомірності правочину є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відсутність такого рішення вже є самодостатньою підставою для скасування реєстрації на право власності. Єдиним розпорядником земель комунальної власності м.Києва є Київська міська рада. Всі рішення та проекти рішень Київської міської ради про передачу у власність чи користування земельних ділянок комунальної власності міста Києва є відкритими та загальнодоступними, публікуються на офіційному веб-сайті Київської міської ради: https://kmr.gov.ua/. Водночас, Київська міська рада жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] у власність чи користування не приймала. Дані факти дають підстави вважати, що [PERSON] здійснив самовільне зайняття земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності територіальній громаді м.Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію нерухомого майна, й у подальшому, з метою відчуження земельної ділянки комунальної власності, [PERSON] було продано об`єкт нерухомого майна [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09.05.2024 № 902 (а.с.37-38). [PERSON] хоча й звертався до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , проте Київською міською радою прийнято рішення від 21.11.2024 № 236/10044 «Про відмові громадянину [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спроруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] », яким відмовлено громадянину [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] орієнтовною площею 0,10 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва, справа № 589401752) (а.с.48-49). Дані факти свідчать про намагання [PERSON] та [PERSON] у незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді міста Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Київська міська рада не погодилась з рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В., що підтверджується наказом Міністерства юстиції України від 09.10.2024 № 2309/5 «Про задоволення скарги» (а.с.40-46). Відповідно, зважаючи на те, що Єфіменко В.В. не мав правомочностей щодо розпорядження об`єктом нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , тому рішення приватного нотаріуса Кондри Л.В. від 09.05.2024 № 73044814 є похідним від незаконної реєстрації, а отже є таким, що також підлягає скасуванню. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В. прийнято рішення від 29.10.2021 № 61246743 про реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна стали: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд»; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд». У подальшому, приватним нотаріусом Кондрою Л.В. прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 09.05.2024 № 73044814, яким зареєстровано спірний об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації стали: договір купівлі-продажу, серія та номер: 902, виданий 09.05.2024, видавник: Кондра Л.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 вказаного Закону державній реєстрації, зокрема, підлягає право власності на нерухоме майно. Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса (п.6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень). Відповідно до ч.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяжень. Повноваження державного реєстратора встановлені ч.2 ст.10 Закону, до яких, зокрема, належать прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та про відмову в державній реєстрації. Так, у відповідності до п.6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (Порядок) (на час винесення першого рішення про державну реєстрацію), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. За ч.4 ст.18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч.1 ст.22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Ч.1 ст.36 Закону передбачає, якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи. Правову позицію висловлено в Постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 906/538/16, згідно з якою, в силу положень наведеного Закону суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і ствердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав за нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом знесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів. При цьому, держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є піставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Зміст положень ст.376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанови Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13). Як вбачається з графічних матеріалів Google Maps за 2004 рік, спірна земельна ділянка вільна від забудови, а з матеріалів аерофотозйомки 2019 року, виготовлених за даними АІС ОУЗР, встановлено, що на спірній земельній ділянці розташована група споруд, невстановленого призначення, схожих на заклад громадського харчування, з графічних матеріалів Google Maps за 2024 рік вбачається, що спірна земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , вільна від забудови, при цьому, чинне законодавство не передбачає можливості реєстрації неіснуючих об`єктів нерухомого майна, а тому вчинена реєстрація має ознаки незаконної і спрямована на відчуження земельної ділянки. Наказом Міністерства юстиції України від 09.10.2024 № 2903/5 «Про задоволення скарги», скаргу позивача від 30.08.2024 № 057-11805 задоволено частково, визнано прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнота їх обтяжень» та анульовано рішення від 29.10.2021 № 61246743, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьменко Ю.В., тимчасово заблоковано їй доступ приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 01 місяць, в іншій частині вимог відмовлено. Згідно з п.2 ч.3 ст.10 Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Водночас, відповідно до пункту 41 Порядку (у редакції на час реєстрації об`єкта нерухомого майна), передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та з наказу Міністерства юстиції України від 09.10.2024 № 2903/5 «Про задоволення скарги», [PERSON] при реєстрації прав на нерухоме майно подано неповний пакет документів, зокрема, відсутній документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Дані документи необхідні для реєстрації, оскільки на їх підставі реєстратор встановлює обставини справи. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанова Великої Палати ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, постанови Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/1; від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Згідно з ч.2 ст.26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок присвоєння адрес об`єктів нерухомого майна затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок не може передбачати обов`язок фізичних та юридичних осіб щодо отримання будь- яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи. Згідно з постановою Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 344/9283/16-а, відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих законом повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради в галузі житлово-комунального господарства віднесено облік та реєстрацію відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності. Відповідно до ст.40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження. Ч.5 ст.26'3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає органи, уповноважені на присвоєння, зміну, коригування, анулювання адрес об`єктів будівництва, об`єктів нерухомого майна, якими є: виконавчий орган сільської, селищної, міської ради - у разі, якщо об`єкт знаходиться у межах території, на яку поширюються повноваження сільської, селищної, міської ради; місцева державна адміністрація - у разі, якщо об`єкт знаходиться у межах території, на яку не поширюються повноваження сільської, селищної, міської ради. Відповідно до ч.3 ст.26'3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Відповідно до частини п`ятої статті 255 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», для присвоєння адреси подаються такі документи: заява про присвоєння адреси щодо об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта із зазначенням прізвища, імені, по батькові заявника та реєстраційного номера облікової картки платника податків (за наявності) - для фізичної особи або найменування та ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - для юридичної особи; копія документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій споруджується (споруджено) об`єкт (крім випадків, встановлених Кабінетом Міністрів України в Порядку присвоєння адрес), - у разі, якщо право власності або користування земельною ділянкою не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; генеральний план об`єкта будівництва (у разі спорудження об`єкта на підставі проектної документації на будівництво) - у разі подання заяви про присвоєння адреси щодо об`єкта будівництва; копія документа, що дає право на виконання будівельних робіт, - у разі подання заяви про присвоєння адреси щодо об`єкта будівництва (якщо відомості про такий документ не внесено до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулюваиня зазначених документів); копія документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, - у разі подання заяви про присвоєння адреси щодо закінченого будівництвом об`єкта (якщо відомості про такий документ не внесено до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів); копія документа, що посвідчує особу заявника, - у разі подання документів поштовим відправленням або в електронній формі; копія документа, що засвідчує повноваження представника, - у разі подання документів представником поштовим відправленням або в електронній формі. Аналогічні положення закріпленні у рішенні Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві», яким затверджено Положення про реєстр адрес у місті Києві (Положення). Документ про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси є досить важливим документом, який дозволяє державному реєстратору перевірити законність будівництва об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, оскільки він видається, в тому числі на підставі правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Відповідно до пунктів 4.3, 4.4. Положення поштові адреси присвоюються об`єктам нерухомості, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Проте, реєстрація права власності від 29.10.2021 № 61246743 на спірний об`єкт нерухомого майна відбулась на підставі: довідка про показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд»; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 22.07.2021, видавник: ТОВ «Армовірбуд» (а.с.37-38). Тобто, на момент реєстрації спірний об`єкт нерухомого майна не мав присвоєної адреси. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Єфіменко В.В. подав неналежні документи, а приватний нотаріус Кузьменко Ю.В. всупереч ст.ст. 81, 116 ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положень Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, здійснила державну реєстрацію речових прав на об`єкт нерухомого майна, чим завдав шкоди територіальній громаді міста Києва. Аналогічний висновок зробила Центральна колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції. Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Проте, відповідно до постанови Великої Палата Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. З аналізу зазначених вище фактів вбачається, що надані документи не є належними і достатніми для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, а тому вказана реєстрація є незаконною. Київська міська рада обмежена у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, реєстрація об`єкта нерухомого майна за [PERSON] є похідною від незаконної, а тому підлягає скасуванню. У постанові Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/1671/20 визначено, що саме лише наявність у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про право особи на майно не презюмує правомірність набуття такого права, а тому пункт 1 частини першої статті 2 та частина п`ята статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в контексті того, що відомості Державного реєстру прав на нерухоме майно вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом) не свідчать про необхідність ігнорування судом дослідження обставин правомірності набуття відповідного речового права особи на майно у спорі, який спрямований на захист такого права. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). Дії [PERSON] свідчать про недобросовісне використання своїх прав з метою незаконного заволодіння земельною ділянкою комунальної власності м.Києва. У подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] , про що внесено відповідний запис від 09.05.2024 № 73044814. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч1 ст.З ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень, включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності за адресою [ADDRESS] , його недобросовісна та протиправна поведінка привела до незаконної реєстрації за ним об 'єкта нерухомого майна, незаконного його відчуження [PERSON] . Приватними нотаріусами допущено порушення норм законодавства в сфері державної реєстрації. Порушення майнових прав позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем та третьою особою, заявлені позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 09.05.2024 № 73044814 передбачають відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Як визначено Великою Палатою Верховного Суду, положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-1V адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності, за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2023 у справі №910/20036/20. Враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 05.07.2023 у справі № 756/9405/21). Разом з цим, належним та ефективним способом захисту порушеного права є саме скасування останньої державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки після відчуження спірного майна запис в реєстрі про її право власності вичерпав свою дію (висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 31.01.2024 у справі № 752/21285/21). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, зроблено висновок щодо ефективності скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення, яке є самочинним будівництвом, з метою захисту права комунальної власності на землю. Відповідно, рішення прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.05.2024 № 73044814, відповідно до якого право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] є похідним від незаконного рішення, а тому є таким, що підлягає скасуванню. Не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права користування земельною ділянкою є територіальна громада міста Києва, саме їй надане право будівництва на цій ділянці, й лише Київська міська рада набуває права зласності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч1 ст.203 ЦК України). Зміст правочину має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст.216 ЦК України правові наслідки, (недійсності правочину) передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно з ч.3 ст.228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішнням суду стягується в дохід держави. Також, згідно з ст.228 ЦК України визначено правові наслід ки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, якими важаються серйозні порушення законодавства, вони мають антисоціальний характер і посягають на засадничі громадські та державні (публічні) інтереси. Жодного правочину з нерухомим майном неможливо здійснити, якщо він знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, не маючи відповідного документа (дозволу), що засвідчує речове право на неї. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України віл 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена.законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Абзацом 2 підпункту 2 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Вбачається, що перша реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за [PERSON] була прийнята всупереч законодавству, що дає підстави для визнання його незаконним. При цьому, реєстрація за [PERSON] спрямована на створення штучлих передумов для ініціювання незаконного заволодіння земельною ділянкою, яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, а отже є недійсною. Таким чином, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за відповідачем є похідною від незаконної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за третьою особою. Тобто, з урахуванням документів поданих для державної реєстрації та відсутності рішення Київської міської ради, [PERSON] був позбавлений права відчужувати об`єкт нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 09.05.2024 № 902, зважаючи на відсутність, як прав об`єкт нерухомого майна, так і прав на земельну ділянку. У даному випадку, правочином вважається договір купівлі- продажу нерухомого майна та подача документів для реєстрації права васності на об`єкт нерухомості, тобто юридична дія, яка має наслідком виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків сторони. Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не попускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, шоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям уявленням про честь та совість. Недобросовісна поведінка особи, яка полягає в учиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання Верховного Суду, і мало місце у цій справі. Зважаючи на обізнаність [PERSON] про відсутність у нього прав на нерухоме майно та земельну ділянку, [PERSON] всупереч принципу добросовісності та без належного обсягу правомочностей, неправомірно продав об`єкт нерухомого майна [PERSON] , чим обмежив Київську міську раду у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (частина перша статті 228 ЦК України). Згідно з роз`ясненями, викладеними в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24.12.1999, під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи та засади, які становлять основу сформованого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Верховний Суд пропонує визначати публічний порядок як правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Суд також зазначає, що публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (частина третя статті 228 ЦК України). Договір купівлі-продажу нерухомого манна від 09.05.2024 № 902 порушує публічний порядок, оскільки спрямований на відчуження земельної ділянки комунальної власності та потенційної можливості будівництва на ній об`єктів, а тому є нікчемним, не створює жодних правових наслідків для сторін. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 646/13416/16-ц. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Київська міська рада не звертається з вимогами про визнання недійсним жодного правочину, укладеного щодо самочинно збудованого нерухомого майна, оскільки цей правочин є нікчемним в силу положень статті 228 ЦК України, як такий, що укладений щодо майна, вилученого з цивільного обороту, та з єдиною метою - заволодіння в протиправний спосіб національним багатством - землею. У зв`язку з відсутністю у третьої особи права власності на земельну ділянку, незаконно набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, вона не могла розпоряджатись спірним майном, зокрема шляхом продажу його відповідачу (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 та від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17). При цьому, укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, і здійснення інших правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державшої реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої. Тому, договір купівлі-продажу від 09.05.2024 № 902 є нікчемним у силу закону, а тому додаткове визнання його недійсним судом не потребується. Законом України від 05.12.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих віповідно до законодавства (за наявності таких прав). Дана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.12.2020 у справі № 922/476/20, від 23.06.2020 у справах 906/516/19, 905/633/19, 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 та від 03.09.2020, у справі № 914/1201/19. Водночас, правові позиції Верховного Суду, які стосуються питання щодо належного способу судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав: постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, і 22.08.2022 у справі № 597/977/21. Ефективним захистом порушеного права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради є також припинення права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:90:146:1245), що розташована за лоресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частина друга статті 78 ЗК України передбачає, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Одним із загальних принципів здійснення та реалізації своїх цивільних прав особою є принцип добросовісності. У постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17, зазначається, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до і зрушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Діяльність особи, за загальним правилом та відсутністю інших обставин с добросовісною та такою, що відповідає чинним нормам законодавства. Викривлення, недотримання, направильне трактування норм законодавства веде до їх порушення та невідповідності принципу добросовісності. Будь-яка особа зацікавлена у належній реалізації своїх прав та свобод прагне дотримуватись норм і порядку визначених законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада, як єдиний розпорядник комунальних земель м.Києва, жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність чи користування не приймала. Тому, у даній справі наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі № 1940/1655/18, зазначається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки. Ст.152 ЗК України передбачено, що одним із способів захисту порушеного права є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч.2 ст.152 ЗК України). Згідно ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої вл іди або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Розпорядження землями комунальної власності м.Києва, в тому числі, надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до ст.9 ЗК Україги, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради, як колегіального органу. Ст.152 ЗК передбачено, що одним із способів захисту порушеного права відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю і відшкодування завданих збитків. Отже, особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан. Відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну лілянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне іайняття земельної ділянки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2018 у справі № 910/12967/17). Отже, в діях відповідача та третьої особи наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на [ADDRESS] . Згідно ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Проте, Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) рішення щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність або користування відповідачу не приймала. Тому, [PERSON] фактично здійснює користування спірною земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] без належних правових підстав, чим перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню вказаною ділянкою [INFO] . Дії [PERSON] , [PERSON] всупереч, визначеному чинним законодавством України чіткому порядку набуття прав на земельні ділянки, спрямовані на незаконне зайняття, відчуження земельної ділянки комунальної власності м.Києва. У відповідності до ч.1 ст. 212 ЗК України земельна ділянка за адресою [ADDRESS] підлягає поверненню громаді м.Києва без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування нею. Усунення територіальній громаді м.Києва перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, яка незаконно забудована об`єктом нерухомого майна, має легітимну мету збереження основного національного багатства, основу економічного та соціального життя - землі, яка відповідно до статті 13 Конституції України є об`їктами права власності Українського народу, а також контроль за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження «йжп далося згідно з вимогами законодавства. У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде "сказаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Тобто, механізм захисту прав територіальної громади шляхом скасування рішень, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці комунальної власності з одночасним знесенням зазначеного об`єкта самочинного будівництва не призведе до неропорційності втручання у права відповідача, оскільки захист землі, яка на праві власності належить територіальній громаді міста Києва, створення належних умов для реалізації прав громадян і забезпечення населенню доступу до землі, превалюють над індивідуальними правами окремих осіб, у даному випадку над інтересами [PERSON] . Належним та ефективним способом захисту порушеного права є саме скасування останньої державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки після відчуження спірного майна запис в реєстрі про її право власності вичерпав свою дію (висновок Верховного Суду України, який викладений у постанові від 31.01.2024 у справі № 752/21285/21). Зважаючи на те, що реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна від 29.10.2021 № 61246743, від 09.05.2024 № 73044814 здійснені з порушенням норм законодавства з метою в подальшому відчуження майна та земельної ділянки, за адресою [ADDRESS] , усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію є ефективним та належним способом захисту. Іншим чином досягти поставленої мети, а саме усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] неможливо. Враховуючи вищевикладене, право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, набуто незаконно, в подальшому, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно без дотримання встановленого законодавством України порядку набуття права на таке майно, відчужено, отже відсутнє непропорційне втручання у право мирного володіння майном, з урахуванням набуття такого майна внаслідок недобросовісної поведінки набувача. Звернення Київської міської ради до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також за відсутності доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимог позивача, суд вважає, що вимогипозивача доведені, обставини, викладені в позовній заяві підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак наявні законні підстави для задоволення позову. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) за три вимоги немайнового характеру в загальній сумі 9 084 грн. 00 коп. (3 028 х 3 = 9 084 грн. 00 коп.), стягнути з відповідача на користь позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved