Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , (далі - Діти) разом з нею. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що з 17 вересня 2011 року по 5 червня 2025 року вони з відповідачем перебували в шлюбі. [INFO] в них народився син [PERSON] , а [INFO] донька - [PERSON] . Позивач разом з донькою наразі проживають разом за адресою їх реєстрації, а відповідач разом з сином проживають окремо в об`єкті незавершеного будівництва, що належить позивачці на праві власності. На даний час між позивачем та відповідачем існує спір щодо визначення місця проживання дітей. Позивач просить визначити місце проживання Дітей разом з нею, зазначаючи при цьому. що відповідач маніпулює думкою сина та налаштовує його проти матері. 9 вересня 2025 року [PERSON] подано зустрічний позов про визначення місця проживання сина разом з ним, а доньки з матір`ю. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовуються доводами про те, що син [PERSON] , є інвалідом по зору, а відповідач здійснює обов`язки постійного догляду з ним (а.с. 54), син виявив бажання проживати саме з відповідачем, у зв`язку з чим відповідач забезпечує його всіма необхідними речами та засобами для існування. Оскільки донька проживає разом з матір`ю, відповідач щомісячно перераховує 3000 гривень на рахунок первісного позивача для доньки (а.с. 58-60). Доводи первісного позивача щодо маніпуляції сином та налаштовування дітей проти матері залишились доказово не підтвердженими. На підставі ухвали суду від 23 жовтня 2025 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Від уповноваженого представника третьої особи до суду надійшов висновок щодо вирішення первісного та зустрічного позовів від 17.10.2025 №2778/01-36/42-25. Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року залишено без розгляду позовну вимогу за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] з мамою [PERSON] . Прийнявши участь у судовому розгляді справи, позивач за первісним позовом та її представник у повній мірі підтримали заявлені позовні вимоги, із підстав вказаних у позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні не заперечили щодо можливості задоволення судом позовних вимог в частині визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з мамою - [PERSON] . При цьому просили задоволити вимоги за зустрічним позовом з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Уповноважений представник третьої особи при винесенні рішення просила врахувати вік дітей, волевиявлення сина та поданий висновок. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Передаючи на розгляд суду первісний та зустрічний позови, які є предметом даного судового розгляду, позивач за первісним позовом просить визначити місце проживання Дітей разом з нею, в свою чергу відповідач просить визначити місце проживання сина разом з ним. Отже суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин справи, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою визначення місця проживання Дітей та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення прав у контексті із вимогами за предметом первісного та зустрічного позовів. 2. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за первісним позовом у контексті із заявленими зустрічними вимогами [PERSON] доказуванню підлягають обставини з приводу якнайкращого забезпечення інтересів Дітей. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2011. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 червня 2025 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9, зворот). Також сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 19 червня 2025 року, а.с. 10) та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 серпня 2022 року, а.с. 11). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5511607 від 19.11.2004 (а.с. 12), домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , матері позивачки за первісним позовом. Згідно з витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 15-17), позивачка разом з Дітьми зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дані акту обстеження умов проживання від 24.09.2025 за адресою: [ADDRESS] (місце проживання матері та доньки) свідчать про те, що житло розміщене на 2 поверсі 2 поверхового будинку, складається з 5 житлових кімнат, передпокою, кухні, зони для сімейного відпочинку, двох ванних та туалетних кімнат, підсобного приміщення, гардеробної. У будинку проведений сучасний ремонт, кімнати об лаштовані відповідними меблями, побутовою та комп`ютерною технікою. Діти мають окрему кімнату де є дитячі ліжка, місця для навчання та приготування уроків, шафу для зберігання одягу, взуття, особистих речей, забезпечені всім необхідним одягом, взуттям, іграшками, розвиваючими іграми, раціональним харчуванням. Згідно з даними характеристики від 08 липня 2025 року (а.с. 23) вбачається, що [PERSON] працює з 11.05.2015 року по теперішній час на в ТОВ завод «Флекстронікс ТОВ» на посаді менеджера з постачання. Відповідно до довідки про підтвердження місця роботи від 13 жовтня 2025 року, [PERSON] працює на посаді помічника юриста на ТОВ «Варм-Хаус» із 02.10.2025 року із встановленою заробітною платнею 20000,00 грн. в місяць. Довідка від 09.07.2025 №409 підтверджує факт навчання [PERSON] в Мукачівській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №3 ім. Ф.Ракоці ІІ з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів (а.с. 24). Згідно з характеристикою учня 7-А класу Мукачівської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №3 ім. Ф. Ракоці ІІ з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів, [PERSON] навчається в даному закладі з першого класу. Демонструє стабільний середній рівень навчальних досягнень. Має достатній рівень знань із більшості предметів, виконує навчальні завдання, проте іноді потребує додаткового пояснення матеріалу. [PERSON] стриманий, врівноважений, самокритичний. Користується авторитетом серед однокласників та учнів школи. Батьки з відповідальністю займаються вихованням сина, регулярно відвідують батьківські збори, тримають контакт з класним керівником (а.с. 25). Відповідно до довідки №01-10/16, [PERSON] , [INFO] відвідує заклад дошкільної освіти №4 з 24.08.2024 року (а.с. 26). В характеристиці вихованки ЗДО №4 вказується, що [PERSON] проявила себе як лагідна, доброзичлива та активна дитина. У щоденній активності проявляє інтерес до ігор, із задоволенням бере участь у спільних заняттях. Дівчинка демонструє позитивну динаміку у розвитку, виявляє інтерес до навколишнього світу, активно долучається до життя групи. Має гарні передумови для подальшого успішного розвитку (а.с. 27). В матеріалах справи міститься засвідчена приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Н.В. та підписана Маринець В.Д., [PERSON] , [PERSON] заява, якою вони підтверджують той факт, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні по справі, за присутності представника органу опіки та піклування, була заслухана думка [PERSON] , [INFO] , відносно поданої позовної заяви. [PERSON] повідомив суду, що розуміє суть спірної ситуації між його батьками по відношенню до нього та бажає надалі бажає проживати з батьком. У поданому суду висновку органу опіки і піклування Мукачівської міської ради щодо розв`язання спору за первісним та зустрічним позовом від 17.10.2025 №2778/01-36/42-25 вказується, що зважаючи на думку обох батьків, вік та стать дітей, їх фактичне місце проживання, прихильність та бажання старшої дитини проживати з батьком, наявність у обох батьків належних матеріально-побутових можливостей для забезпечення дітей належними умовами проживання, виховання, розвитку та задоволення їх базових потреб, відсутність у батьків негативних звичок, що можуть зашкодити вихованню дітей, не перебування їх на обліку нарколога та психіатра, зважаючи на висновки оцінки потреб батьків та дітей, складених КУ «Центр надання соціальних послуг» Мукачівської міської ради» та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради вважає доцільним: - визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] ; - визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] ; 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Нормами статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі статтею 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст. 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради зазначено за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , разом з батьком, [PERSON] , а місце проживання дитини [PERSON] , разом з матір`ю, [PERSON] . Надаючи правову оцінку вищевказаному висновку органу опіки та піклування слід зазначити, що нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, у висновку органу опіки і піклування Мукачівської міської ради щодо розв`язання спору за первісним та зустрічним позовом, зважаючи на думку обох батьків, вік та стать дітей, їх фактичне місце проживання, прихильність та бажання старшої дитини проживати з батьком, наявність у обох батьків належних матеріально-побутових можливостей для забезпечення дітей належними умовами проживання, виховання, розвитку та задоволення їх базових потреб, відсутність у батьків негативних звичок, що можуть зашкодити вихованню дітей, не перебування їх на обліку нарколога та психіатра, зважаючи на висновки оцінки потреб батьків та дітей, складених КУ «Центр надання соціальних послуг» Мукачівської міської ради» та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини вказано на доцільність дитини [PERSON] , разом з батьком, , а дитини [PERSON] , разом з матір`ю, [PERSON] . Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Вирішуючи таку категорію спорів, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. В процесі судового розгляду справи судом встановлено наявність належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька, - для проживання і виховання Дітей, прихильність та бажання старшої дитини проживати з батьком, а також виконання обома батьками належним чином своїх обов`язків по вихованню дітей та відсутність вищевказаних негативних моментів в їх житті. При цьому, твердження позивача за первісним позовом щодо маніпуляції відповідачем сином та налаштовування дітей проти матері залишились доказово не підтвердженими. Як вже було констатовано судом перед цим, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, тому у першу чергу повинні бути визначенні та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені статтею 161 Сімейного кодексу України. У даній справі судом встановлено, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , з моменту припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем, залишилася проживати разом з матір`ю - [PERSON] . При цьому, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час подання первісної позовної та зустрічної позовної заяви, батько не заперечував щодо визначення місця проживання доньки разом із матір`ю. Суд звертає увагу, що спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю, з якою донька фактично проживала з моменту припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем, і надалі продовжує з нею проживати. Батько доньки не вимагав і не вимагає зміни місця проживання доньки. З урахуванням наведеного, позивач не довела, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання доньки, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені її права. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 вересня 2025 року у справі № 212/6085/24 (провадження № 61-6854св25) та від 20 січня 2026 року у справі № 137/1845/24 (провадження № 61-14408св25). Отже, у задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] слід відмовити з вищевказаних підстав. Водночас, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи те, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання [PERSON] , ураховуючи дані висновку органу опіки та піклування, а також думку та бажання самої дитини, суд приходить до висновку про визначення його місця проживання разом з батьком - [PERSON] , що є підставою для задоволення зустрічного позову. Отже, приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, з урахуванням висновків органу опіки та піклування, прихильності та бажання старшої дитини проживати з батьком, у контексті першочергового врахування інтересів Дитини, які переважають над інтересами батьків, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні первісного позову з підстав недоведеності порушення прав позивача в частині визначення місця проживання [PERSON] разом з матір`ю, та з підстави задоволення зустрічного позову про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з разом з батьком. В свою чергу, зустрічний позов підлягає задоволенню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. На підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача за зустрічним позовом слід покласти обов`язок зі сплати судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed