Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

позивач звернувся суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №3992251 від 25.07.2021 року у розмірі 17 307,55 гривень; за кредитним договором №100505165 від 08.08.2021 року у розмірі 21 654,90 гривень; за кредитним договором №1099618-821 від 03.12.2020 року у розмірі 19 687,53 гривень. Загальна сума заборгованості за кредитними договорами становить 58 649,98 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.07.2021 року між ТзОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит №3992251, відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у розмірі 4 500,0 гривень, на строк 15 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 843,75 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким, сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 495,0 гривень, яка нараховується за ставкою 11,00% від суми кредиту одноразово та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 13.01.2022 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 13/01/2022-79, відповідно до умов якого ТзОВ «Мілоан» відступило ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором №3992251 від 25.07.2021 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №3992251 від 25.07.2021 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит. Загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 17 307,55 гривень, з яких: 2 873,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 13 939,55 гривень - заборгованість за відсотками, 495,0 гривень - комісія. Дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Крім того, 08.08.2021 року між ТзОВ «Мілоан» та відповідачем укладено кредитний договір № 100505165,відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у розмірі 5 000,0 гривень, на строк 15 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 125,0 гривень, які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким, сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 1 000,0 гривень, яка нараховується за ставкою 20,00% від суми кредиту одноразово та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 17.01.2022 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 17/01/2022-54, відповідно до умов якого ТзОВ «Мілоан» відступило ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором №100505165 від 08.08.2021 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №100505165 від 08.08.2021 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит. Загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 21 654,90 гривень, з яких: 3 451,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 17 203,90 гривень - заборгованість за відсотками, 1 000,0 гривень - комісія. Дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Крім того, 03.12.2020 року між АТ «Таскомбанк» та відповідачем укладено кредитний договір №1099618-821,відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у розмірі 10 000,0 гривень, на строк 24 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким, сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 690,0 гривень, яка нараховується за ставкою 6,9% від суми кредиту одноразово та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 21.12.2023 року між АТ «Таскомбанк» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № НІ-11/13-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» відступило ТзОВ Коллект Центр» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором № 1099618-821 від 03.12.2020 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит. Загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 19 687,53 гривень, з яких: 7 122,61 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 0,78 гривень - заборгованість за відсотками, 12 564,14 гривень - комісія. Дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Всього, за трьома договорами позивач просить стягнути заборгованість у загальному розмірі 58 649,98 гривень. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 28.01.2026 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2026 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, при цьому подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася всіма можливими засобами, належним чином, про причини неявки суд не повідомив, на адресу суду повернулося рекомендоване повідомлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив, заяву або клопотання про відкладення розгляду справи не подала. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 02.03.2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 25.07.2021 року між ТзОВ «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит №3992251, відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у розмірі 4 500,0 гривень, на строк 15 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 843,75 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким, сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 495,0 гривень, яка нараховується за ставкою 11,00% від суми кредиту одноразово та зобов`язалася його повернути в порядку та строки, визначені договором. ТОВ «Мілоан» перерахувало відповідачу кошти в сумі 4 500,0 гривень згідно договору № 3992251 від 25.07.2021, що підтверджується квитанцією «LIOPAY» від 25.07.2021 №1715414795 про успішність транзакції. 13.01.2022 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 13/01/2022-79, відповідно до умов якого ТзОВ «Мілоан» відступило ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором №3992251 від 25.07.2021 року. 10.01.2023 року між ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023 на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №3992251 від 25.07.2021 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Згідно реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, та розрахунку заборгованості за даним кредитним договором загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 17 307,55 гривень, з яких: 2 873,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 13 939,55 гривень - заборгованість за відсотками, 495,0 гривень - комісія. Водночас, 08.08.2021 року між ТзОВ «Мілоан» та відповідачем укладено кредитний договір № 100505165, відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у розмірі 5 000,0 гривень, на строк 15 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 125,0 гривень, які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким, сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 1 000,0 гривень, яка нараховується за ставкою 20,00% від суми кредиту одноразово та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. 17.01.2022 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 17/01/2022-54, відповідно до умов якого ТзОВ «Мілоан» відступило ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором №100505165 від 08.08.2021 року. 10.01.2023 року між ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №100505165 від 08.08.2021 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Згідно реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року та розрахунку заборгованості за даним кредитним договором загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 21 654,90 гривень, з яких: 3 451,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 17 203,90 гривень - заборгованість за відсотками, 1 000,0 гривень - комісія. Разом з тим, 03.12.2020 року між АТ «Таскомбанк» та відповідачем укладено кредитний договір №1099618-821,відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у розмірі 10 000,0 гривень, на строк 24 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування таким, сплатою комісії за надання кредиту у розмірі 690,0 гривень, яка нараховується за ставкою 6,9% від суми кредиту одноразово та зобов`язалася її повернути в порядку та строки, визначені договором. 21.12.2023 року між АТ «Таскомбанк» та ТзОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № НІ-11/13-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» відступило ТзОВ Коллект Центр» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором № 1099618-821 від 03.12.2020 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Згідно реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року та розрахунку заборгованості за даним кредитним договором загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 19 687,53 гривень, з яких: 7 122,61 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 0,78 гривень - заборгованість за відсотками, 12 564,14 гривень - комісія. Загальний розмір заборгованості за трьома договорами становить 58 649,87 гривень. З метою стягнення цих коштів в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Докази, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги не оспорюються і з огляду на презумпцію правомірності правочинів, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги до відповідача, він вправі пред`являти відповідну вимогу про стягнення коштів. В свою чергу, такі обставини сторонами не оспорюються. Порядок укладання договорів в електронній формі передбачений Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, у ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі яка розглядається кредитний договір № 100505165 від 08.08.2021 року та №3992251 від 25.07.2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, про що зазначено п.6.1 Договору, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач не надала жодного належного і допустимого доказу для спростування факту укладення нею договорів про надання споживчого кредиту № 100505165 від 08.08.2021 року та №3992251 від 25.07.2021 року в електронному вигляді та накладення на нього будь якого іншого підпису (одноразового ідентифікатора) ніж зазначеного у такому договорі. Крім того, за змістом частини першої статті 1047, частини першої статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому, відповідно частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тобто, письмова форма договору внаслідок його реального характеру є підтвердженням отримання грошових коштів і саме на позичальника закон покладає обов`язок доказування протилежного. Проте, як і в попередньому випадку відповідач не надала жодного підтвердження факту неотримання грошових коштів за договором про надання фінансового кредиту № 100505165 від 08.08.2021 року та №3992251 від 25.07.2021 року та №1099618 від 03.12.2020 року і за відсутності таких доказів відповідні аргументи представника відповідача суд визнає безпідставними. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладеного між сторонами кредитного договору такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Доказів виконання умов кредитних договорів та повернення коштів відповідач не надала, що в загальному, свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Проте, загальний розмір заборгованості позивачем визначено невірно і такий підлягає перерахунку. Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На основі аналізу цих правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У справі яка розглядається за умовами укладеного між сторонами договору № 3992251 від 25.07.2021 року, останній укладено на строк 15 днів. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинна була повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кредитним договором безпосередньо до моменту переходу права вимоги, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Як уже зазначалось вище, за кредитним договором № 3992251 від 25.07.2021 року, відповідач отримала кредит у розмірі 4 500,0 гривень на строк 15 днів із сплатою за користування кредитом 1,25% в день, що становить 843,75 гривень. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язана сплати відсотки у розмірі 843,75 гривень. За умовами укладеного між сторонами договору № 100505165 від 08.08.2021 року, останній укладено на строк 15 днів. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинна була повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кредитним договором безпосередньо до моменту переходу права вимоги, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Як уже зазначалось вище, за кредитним договором № 100505165 від 08.08.2021 року, відповідач отримала кредит у розмірі 5 000,0 гривень на строк 15 днів із сплатою за користування кредитом 1,50% в день, що становить 1 125,0 гривень. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язана сплати відсотки у розмірі 1 125,0 гривень. Згідно кредитного договору №1099618-821 від 03.12.2020 року розмір комісії за надання кредиту становить 6,9 % від суми кредиту, тобто 690,0 гривень, натомість позивач просить стягнути з відповідача комісію у розмірі 12 564,14 гривень, судом дана вимога не береться до уваги так вона не знайшла свого підтвердження у матеріалах справи. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №3992251 від 25.07.2021 року становить 4 211,75 гривень, за кредитним договором №100505165 від 08.08.2021 року становить 5 576,0 гривень та за кредитним договором №1099618-821 від 03.12.2020 року становить 7 123,39 гривень. Загальний розмір який підлягає стягненню за вищезазначеними кредитними договорами становить 16 911,14 гривень. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належить надання професійної правничої допомоги. Згідно з ч.2 ст.137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Оскільки позов, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено у повному обсязі, з відповідача, згідно ст. 141 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути 767,68 гривень сплаченого при подачі позову судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 4 613,44 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial