Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

У червні 2025 року представником товариства з обмеженою відповідальністю "САНФОРД КАПІТАЛ" (далі, ТОВ "САНФОРД КАПІТАЛ", позивач) з використанням системи "Електронний суд" подано позов до Яготинського районного суду Київської області позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 36 567,92 гривень з [PERSON] (далі, відповідач). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.12.2019 між АТ "Ідея Банк" та відповідачем був укладений кредитний договір № Р29.18160.004859600 згідно якого останній отримав кредит в сумі 24962,00 грн, кредитний договір був підписаний позичальником власноручно. В свою чергу, позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 04.03.2022 року становив 36 567,92 грн та складається з наступного: 23657,55 грн заборгованість за основним боргом в сумі; 12285,07 грн заборгованість за нарахованим та несплаченими відсотками; 575,08 грн інфляційні витрати; 50,22 грн три проценти річних. 16 листопада 2023 року між АТ "Ідея Банк" та ТОВ "ФК "СОНАТІ" укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ "ФК "СОНАТІ" набуло статусу кредитора за кредитним договором № Р29.18160.004859600 від 06 грудня 2019 року. 29 грудня 2023 року між ТОВ "ФК "СОНАТІ" та ТОВ "Санфорд Капітал" укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ "Санфорд Капітал" набуло статусу кредитора за кредитним договором № Р29.18160.004859600 від 06 грудня 2019 року. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором № Р29.18160.004859600 від 06 лютого 2019 року в розмірі 36 567,92 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7200 грн. Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області Савчака С. П. від 04.07.2025 року відкрито провадження у справі до розгляду та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 21.11.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 382/1296/25, оскільки рішенням Вищої ради правосуддя № 2378/0/15-25 від 11.11.2025 року достроково закінчено відрядження судді Савчака С. П. до Яготинського районного суду Київської області. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2025 року справу розподілено на суддю Нарольського М. М. Ухвалою від 27.11.2025 року справу №382/1296/25 прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. Від відповідачки надійшов відзив в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що положення п. 1.10 кредитного договору є нікчемними, крім цього, зазначає, що в силу вимог прикінцевих положень ЦПК України боржники на даний час звільняються від сплати штрафів, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 575,08 грн інфляційних втрат та 50,22 трьох відсотків річних є необґрунтованими. Крім цього, відповідачка зазначає, що за весь строк з моменту укладення Кредитного договору і до моменту звернення з цим позовом відповідач сплатила банку станом на 07.08.2019 року 21 425грн, що є достроковим погашенням кредиту . Починаючи з вересня 2019 року по теперішній час ніякої вимоги про суму заборгованості перед публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" не надходило. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому він просить розглянути позовні вимоги з урахуванням їх зменшення, відповідно до даної відповіді на відзив, а саме: стягнути з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 27844,75 гривень, що складається з: - заборгованість за основним боргом в сумі 14934,38 гривень; - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 12 285,07 гривень; - інфляційні втрати в сумі 575,08 гривень; - три проценти річних в сумі 50,22 гривень. А також, стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "САНФОРД КАПІТАЛ" судові витрати: - зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 гривень, - на оплату послуг поштового зв`язку в сумі відповідно до розрахункового документа про оплату послуг поштового зв`язку; - на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 7200,00 гривень. В обґрунтування зазначає, що відповідач отримав кредитні кошти та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору. Вказаний розмір боргу зазначений у Довідці-розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, тобто є правильним і підтверджений розрахунком. А отже, зазначення відповідачем суми 21425 грн, яку вона ніби то сплатила банку, нічим не підтверджується, а навпаки спростовується доказами наявними в матеріалах справи. Разом із тим, Позивач у даній відповіді на відзив заявляє про зменшення позовних вимог і з урахуванням такого зменшення просить вважати правильними вимоги щодо стягнення з відповідача розміру заборгованості за основним боргом в сумі: в сумі 14934,38грн (23657,55грн 8723,17грн) гривень. Розмір заявлених до стягнення витрат в іншій частині позовних вимог позивач не змінює. Також зазначає, що 3 % річних та інфляційні нарахування не відносяться до категорії пені, штрафу та неустойки, оскільки вони виконують компенсаторну роль та є платою за користування коштами по завершенню дії договору та компенсацією за втрати, які несе сторона договору у зв`язку із знеціненням коштів в наслідок інфляції. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення позивач та його представник не заперечують. Відповідачка в судовому засідання заперечила щодо позовних вимог позивача, доводи викладені у відзиві підтримала. Заслухавши доводи відповідачки, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Так, судом встановлено, що 06.02.2019 року між АТ "ІДЕЯ БАНК" та [PERSON] було укладено угоду № Р29.18160.004859600 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Відповідно до п. 1.1. Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 24962.00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов?язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п. 1.2. Договору Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника. Згідно з п. 1.3. Договору за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 6 % (Маржу Банку). Відповідно до п. 1.4. Договору станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9.5 %, що разом з Маржею Банку складас змінювану процентну ставку в розмірі 15.5 %. В подальшому були укладені договори факторингу № 16-11/23 від 16 листопада 2023 року та № 29/12-23 від 29 грудня 2023 року, згідно з якими право вимоги за угодою № С-607-005525-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 19.07.2018 року спочатку перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "СОНАТІ", а згодом і до товариства з обмеженою відповідальністю "САНФОРД КАПІТАЛ", позивача у справі. Додатками до договорів факторингу є реєстр боржників та витяги з реєстру боржників Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували факт укладення зазначених договорів факторингу та переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за угодою № С-607-005525-18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки від 19.07.2018 року. На підставі цих договорів до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитим договором № С-607-005525-18-980 від 06.02.2019. Встановивши відповідні обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін спору врегульовані нормами ЦК України, що регламентують укладення правочинів, виникнення прав та обов`язків в зобов`язанні, обов`язковість виконання зобов`язань та договорів і заміну кредитора в зобов`язання. Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з приписів абзацу 1, 2 ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зміст зазначених вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ч. ч. 1, ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною першою ст. 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. ч. 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу. Вирішуючи спір, суд врахрвує, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими та достовірними. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Суд враховує, що сторони не заперечують укладення кредитного договору № Р29.18160.004859600 та отримання відповідачем грошових коштів. Позивач просить з урахуванням зменшення позовних вимог стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 27844,75 гривень, що складається з: - заборгованість за основним боргом в сумі 14934,38 гривень; - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 12 285,07 гривень; - інфляційні втрати в сумі 575,08 гривень; - три проценти річних в сумі 50,22 гривень. В свою чергу відповідачка стверджує, що вона станом на 07.08.2019 року сплатила банку 21425 грн, при цьому позивач підтверджує, що відповідачка сплатила 11909,40 грн, та з урахуванням положення Закону України "Про захист прав споживачів" грошові кошти в сумі 8723,17 грн були зараховані в погашення заборгованості за основним боргом. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вирішуючи спір, суд в даному випадку виходить з того, що відповідачкою не доведено, що наданий чек (квитанція) від 06.02.2019 року із зазначенням 10000 грн, який вцілому є нечитабельним, були перераховані відповідачем саме на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № Р29.18160.004859600 від 06.02.2019 року. При цьому, суд критично ставиться до посилання відповідача на сплату цих коштів в рахунок погашення заборгованості за цим договором і з тих підстав, що дата укладення договору 06.02.2019 співпадає з датою квитанції 06.02.2019, що суперечить самої суті та меті кредитної операції щодо отримання коштів у кредит. Щодо нарахування та стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками, інфляційними та відсотками річних, суд зазначає наступне. Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 607/6092/18 (провадження № 14-483цс18) та від 06 лютого 2019 року у справі № 607/6079/18 (провадження № 14-485цс18), 13 березня 2019 року у справі № 607/7618/18. Звертаючись з позовом, позивач визначив предмет спору: стягнення з відповідача 23657,55 грн заборгованості за основним боргом; 12285,07 грн заборгованості за нарахованим та несплаченими відсотками; 575,08 грн інфляційних втрат; 50,22 грн три проценти річних. В подальшому, за наслідком подання письмової заяви по суті спору, позивач просив розглянути позовні вимоги з урахуванням їх зменшення, а саме: стягнення з відповідача 14934,38 грн заборгованості за основним боргом; 12285,07 грн заборгованості за нарахованим та несплаченими відсотками; 575,08 грн інфляційних втрат; 50,22 грн три проценти річних. Таким чином, позивач самостійно і на власний розсуд реалізував своє право щодо остаточного визначення предмету позову та зменшив заявлену до стягнення заборгованість за основним боргом на суму 8723,17 грн. Тим самим позивач самостійно визначився із предметом позову, погодившись, що зарахування грошових коштів в сумі 8723,17 грн були списані банком всупереч положень Закону України "Про захист прав споживачів" в погашення заборгованості за основним боргом, тобто погодившись в цій частині із доводами відповідача щодо їх безпідставного нарахування банком в якості комісії протягом тривалого періоду дії договору та самостійного їх безпідставного списання/віднесення на рахунок комісії, яка не підлягала нарахуванню. При цьому, позивач зменшив суму основного боргу до 14934,38 грн (вже після виконання кредитного договору, переходу прав до позивача), а інші нарахування, які за твердженням позивача були розраховані саме із суми боргу 23657,55 грн, позивач залишив незмінними, незважаючи на те, що вони були розраховані із частини суми боргу, з безпідставністю нарахування якої погодився сам позивач, й відповідні заявлені до стягнення інші нарахування мали бути розраховані позивачем виходячи із нової/зміненої суми боргу, враховуючи відповідні періоди, дати, проплати відповідача, часткове необґрунтоване стягнення певних сум банком в якості комісії, що вцілому не відповідає принципам справедливості та добросовісності. Наведене також не узгоджується із принципом змагальності, покладає на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). Суд в цій частині також враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ, а як суд, так й учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Невиконання позивачем в цьому випадку свого обов`язку подати розрахунок не може бути покладено на суд, оскільки здійснення цих дій замість позивача за участю суду порушує принцип змагальності сторін. У даному випадку, позивач не зазначив щодо наявності перешкод для виконання цього обов`язку подати новий розрахунок, не зазначив про неможливість чи утруднення цього, відповідних клопотань не заявляв. Натомість, суд звертає увагу на те, що у цій справі, заявивши іншу суму основного боргу, на підтвердження своїх позовних вимог в частині нарахування відсотків, інфляційних втрат та відсотків річних, позивач мав можливість подати документальне обґрунтування/розрахунок зміненої заборгованості в цих частинах та її розміру, на підставі яких суд мав би можливість перевірити розмір заборгованості в зазначених частинах. Проте під час розгляду справи у суді першої інстанції, позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним розміру заборгованості. Суд звертає увагу, що до позовної заяви позивачем додана "довідка-розрахунок", яка містить виключно підсумкові суми. Тобто, позивачем не надано обґрунтований розрахунок суми нарахованих вісотків, річних та інфляційних нарахувань, не зазначені періоди нарахування та дати, не враховані проплати протягом періоду дії договору із датами, списання банком частини грошої суми в рахунок комісії, яка не підлягала нарахуванню і з цим погодився сам позивач. Фактично, долучена до позовної заяви довідка-розрахунок не є обґрунтованим розрахунком, в розумінні норм ЦПК України, оскільки не містить відомостей, яким чином позивач нараховував відсотки по кредиту, не містить відомостей чи здійснювалося відповідачем часткове погашення, періоди, тощо, а з урахуванням подання заяви про зменшення заявленої до стягнення саме суми основного боргу, відповідні розрахунки повинні були проведені саме позивачем із врахуванням нової суми основного боргу, яку зменшив сам позивач. При цьому в подальшому, зменшивши заявлену до стягнення суму основного боргу, позивач не подав відповідного розрахунку в частині інших нарахувань, залишивши їх незмінними на власний розсуд, і у суду відсутні підстави вважати, що позивач не усвідомлював, що зміна суми основного боргу прямо впливає на необхідність проведення необіхдного розрахунку в інших частинах та надання його суду, що прямо випливає із принципу змагальності судового процесу, тож покладає відповідний обов`язок саме на позивача. З огляду на наведене, та за відсутності належних доказів розрахунку для підтвердження позовних вимог в частині нарахування процентів, відсотків річних, комісії (з урахуванням того, що позивач погодився з безпідставністю нарахування суми основного боргу із якої позивачем наведені лише підсумкові цифри/розміри), неподання розрахунку, який би відповідач новій/зміненій сумі заявленій до стягнення основного боргу, суд самостійно позбавлений можливості встановити їх розмір, перевірити розрахунок заборгованості (новий розрахунок не подано взагалі; доданий до позовної заяви містить лише підсумкові суми, виходячи із суми боргу, частина якої банком стягувалася протягом періоду виконання договору безпідставно). В оцінці поведінки та способу ведення справ фінансової установи - товариства, суд враховує те, що воно є професійним учасником ринку фінансових послуг, який безпосередньо пов`язаний із наданням банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ фінансової установи - товариства є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена і Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20. Посилання позивача на доведеність факту укладення сторонами кредитного договору та переходу до нього прав кредитора не впливають на наявність саме у позивача обов`язку щодо доведення своїх вимог, в тому числі й подання відповідного розрахунку, який можна було б перевірити як судом, так й іншим учасником процесу, який би міг спростувати/неспростувати відповідач, а сам по собі факт укладення кредитного договору та неповернення відповідачем суми основного боргу ще сам по собі не свідчить про доведеність розміру заборгованості в частині нарахування відсотків, річних та інфляційних нарахувань. Посилання на ненадання відповідачем контррозрахунку суми заборгованості, суд відхиляє, оскільки доведення умов кредитування, наявності заборгованості та її розміру є обов`язком позивача виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 14934,38 грн, відмовивши в іншій частині з підстав недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. Крім цього, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені ними витрати на правничу допомогу у сумі 7 200 гривень. Надання правничої допомоги та розмір підтверджуються копією договору про надання правової допомоги № 1/04 від 01.04.2024 року, з додатками, копією акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги, копією ордеру, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial