Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

26 вересня 2025 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 13 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит № 100997015, шляхом подання в електронному вигляді заявки на отримання кредиту та підписання її електронним підписом одноразовим ідентифікатором у власному кабінеті на офіційному веб-сайті товариства. Відповідно до умов договору відповідачу було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 7000 грн. Відповідач належним чином не виконала кредитні зобов`язання, внаслідок чого, 14.09.2021 року згідно умов договору відступлення права вимоги №08Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 100997015 від 13.06.2021 року на користь ТОВ «Діджи фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи фінанс» набуто права вимоги до відповідача. Сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи фінанс» є обґрунтованою, документально підтвердженою та становить 31955 грн, із яких заборгованість за тілом кредиту становить 7000 грн, заборгованість за відсотками становить 23625 грн, заборгованість за комісійними винагородами становить 1330 грн, заборгованість за пенею становить 0 грн. Просить стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором № 100997015 від 13 червня 2021 року у розмірі 31955 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 01 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 30 жовтня 2025 року та відкладено за клопотанням представника відповідача на 01 грудня 2025 року. 01 грудня 2025 року у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача оголошено перерву до 14:00 год. 22 грудня 2025 року та вподальшому відкладено на 12 січня 2026 року. 12 січня 2026 року ухвалою Локачинського районного суду Волинської області задоволено клопотання представника відповідача та витребувано в АТ «Універсал Банк» інформацію щодо належності [PERSON] банківської картки № [NUMBER] , виписку про рух коштів по картковому рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] за період з 13.06.2021 року по 14.06.2021 року, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 04 лютого 2026 року. Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано повторно в АТ «Універсал Банк» інформацію щодо [PERSON] , у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 24 лютого 2026 року. 24 лютого 2026 року представник відповідача Лесик С.І. через систему «Електронний суд» подав додаткові пояснення, у яких зазначає, що заявлені вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки у матеріалах справи наявна офіційна відповідь банківської установи, відповідно до якої відповідач не обслуговувалась та не обслуговується в зазначеному банку, рахунок на її ім`я не відкривався, а будь-які договірні чи клієнтські відносини між банком і відповідачем відсутні. Таким чином, документально підтверджено, що рахунок, на який позивач посилається як на доказ перерахування коштів, відповідачу не належить. Крім того, у даній справі позивач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що спірний рахунок відкритий на ім`я відповідача, відповідач мав доступ до цього рахунку, кошти були отримані або використані відповідачем, відповідач набув будь-якої майнової вигоди, а навпаки, офіційна відповідь банку прямо спростовує доводи позивача. За таких обставин вважає, що відсутній доказ виконання позивачем свого обов`язку щодо передачі коштів, а отже відсутні правові підстави для виникнення у відповідача грошового зобов`язання. Просить відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 119-120). Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 114 на звороті). 24 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 84). Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідками про доставку електронного документу (а.с. 115 на звороті, 116 на звороті). Представник відповідача [PERSON] у додаткових поясненнях від 24 лютого 2026 року просив судове засідання проводити за його відсутності та врахувати подані пояснення (а.с. 119-120). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та їхніх представників. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Судом встановлено, що згідно анкети-заяви на кредит № 100997015 від 13 червня 2021 року [PERSON] уклала договір про споживчий кредит № 100997015 від 13 червня 2021 року з ТОВ «Мілоан» шляхом подання заявки в особистому кабінеті позичальника на сайті товариства (а.с. 8, 9-14). Згідно п. 1.1 Кредитного договору № 100997015 від 13.06.2021 року кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит. За умовами п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.5.1, 1.5.2 договору кредитор надає відповідачу кредит у сумі 7000,00 грн строком на 15 днів, з 13.06.2021 року до 28.06.2021 року, за яким проводиться нарахування процентів за ставкою 2,5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, стандартна (базова) процентна ставка становить 5,00 відсотків, комісія за надання кредиту: 1330,00 грн, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово (а.с. 9). Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язується вчасно повертати кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Згідно додатку №1 графіку платежів та додатку №2 паспорту споживчого кредиту до договору про споживчий кредит № 100997015 від 13.06.2021, дата платежу 28.06.2021, до сплати: кредит 7000,00 грн, комісія за надання кредиту 1330,00 грн, проценти 2625,00 грн, разом 10955,00 грн (а.с. 13, 13 на звороті-14). Із відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 100997015, сформованої ТОВ Мілоан», заборгованість у [PERSON] становить 31955 грн, з яких 7000 грн заборгованість за тілом кредиту, 23625 грн заборгованість за відсотками, 1330 грн заборгованість за комісією (а.с. 16). Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 14 вересня 2021 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено договір факторингу № 08Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим Договором (а.с. 17-22). Згідно платіжних інструкцій ТОВ «Діджи фінанс» перерахувало на рахунок ТОВ «Мілоан» кошти за права вимоги за договором (а.с. 24-26) Згідно витягу з додатку до договору факторингу №08Т від 14.09.2021 року вбачається, що у [PERSON] за кредитним договором № 100997015 від 13.06.2021 року сума заборгованості становить 31955 грн, з яких 7000 грн сума заборгованості за тілом, 23625 грн сума заборгованості за відсотками, 1330 грн сума заборгованості за комісією, 0 грн - сума заборгованості за пенею (а.с. 27). Отже, ТОВ «Діджи фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] . Відповідачу 25 липня 2025 року було направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості в сумі 31955 грн.(а.с. 28). Однак, заборгованість за кредитним договором так і не була сплачена відповідачем. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 цього Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Частиною 12 ст. 11 Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію"). Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою особистого кабінету кредитні договори між кредиторами та позичальником не було б укладено. Таким чином, електронний договір, підписаний електронним одноразовим ідентифікатором, вважається укладеним у письмовій формі з моменту його підписання, тобто ведення алфавітно-цифрової послідовності даних (пароль). Водночас такий договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо істотних умов договору. Обов`язок доказування виконання такої вимоги закону покладається на кредитодавця. В такому випадку відповідний суб`єкт господарювання, яким в мережі Інтернет запропоновано відповідні засоби електронної комерції для укладення договору, несе ризик уразливості таких засобів та їх протиправного використання зловмисниками, а також несе персональний обов`язок у випадку спору доказати, що споживач був належним чином повідомлений про всі обов`язкові для ознайомлення споживачем умови кредитування, що саме споживач надав персональну згоду на укладення кредитного договору за допомогою засобів електронної комерції, а також особисто погодився їх виконувати, та довести обставини, що споживач належним чином отримав кредит у відповідному розмірі та на відповідних умовах та кредитні кошти у повному розмірі потрапили у вільне розпорядження споживача. На підтвердження укладання договору про споживчий кредит № 100997015 від 13.06.2021 позивачем надано електронні докази в паперовій формі, зокрема: анкету-заяву на кредит, договір про споживчий кредит № 100997015 від 13.06.2021, графік платежів, Паспорт споживчого кредиту. Проте як вбачається з їх змісту, в розділах «Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем)» відсутні дані в вигляді алфавітно-цифрової послідовності, тобто відсутні відомості про підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором. З огляду на викладене, позивачем не надано суду доказів того, що на виконання вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідачу було надано одноразовий ідентифікатор і вона його використовувала. Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Зважаючи на ознаку реальності договору позики, для підтвердження виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором позики недостатньо наявності лише факту підписання такого договору, а судом має бути встановлено наявність факту отримання позичальником грошових коштів та моменту їх отримання (як певний проміжок часу), що є обов`язковою та істотною умовою договору позики (постанови Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі № 201/410/21, від 05.10.2022 року у справі № 559/524/15-ц, від 20.02.2019 року у справі № 629/5364/13-ц). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.06.2021 року у справі № 201/11388/17 зазначено, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Верховний Суд наголосив, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.. До позовної заяви представником позивача долучено платіжне доручення № 28701056 від 13.06.2021 року з якого вбачається, що ТОВ «Мілоан» 13.06.2021 року ініційовано переказ коштів отримувачу [PERSON] на картковий рахунок [NUMBER] в сумі 7000,00 грн, призначення платежу: кошти згідно договору 100997015 (а.с. 15). Необхідно зазначити, що номер банківської картки, який, як стверджує позивач, належить відповідачу [PERSON] , не зазначено в кредитному договорі, який долучений до позовної заяви. В решті документів про надання фінансового кредиту, також не вказано картковий рахунок [NUMBER] та особу користувача цієї картки. Із відповіді АТ «Універсал Банк» від 29 січня 2026 року № БТ/Е-3084, наданої на виконання ухвали суду від 12 січня 2026 року, вбачається, що за наданими даними картки не вдалось визначити отримувача картки та банківські рахунки на ім`я [PERSON] , станом на 29.01.2026 року, в АТ «Універсал Банк» не обліковуються/не обліковувались (а.с. 101). Окрім того, із відповіді АТ «Універсал Банк» від 19 лютого 2026 року № Е/854 наданої на виконання ухвали суду від 04 лютого 2026 року, якою повторно витребувано інформацію щодо [PERSON] вбачається, що за наданими даними картки не вдалось визначити отримувача картки та банківські рахунки на ім`я [PERSON] , станом на 29.01.2026 року, в АТ «Універсал Банк» не обліковуються/не обліковувались (а.с. 118). Відтак, з огляду на докази наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості індетифікувати належність зазначеної банківської картки відповідачу, оскільки повної інформації щодо банківської картки не надано. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач наданими суду доказами не довів, що саме [PERSON] 13.06.2021 отримала кредитні кошти в розмірі 7000 грн на підставі договору № 100997015, на відповідних умовах, та кредитні кошти у повному розмірі потрапили у її вільне розпорядження як споживача. Таким чином, враховуючи вище наведені положення чинного процесуального та матеріального законодавства, а також досліджені у справі докази, суд, оцінивши їх з точки зору достатності для встановлення фактичних обставин, якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю заявлених вимог. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Відтак, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. ст. 512, 514, 516, 509, 526, 530, 626, 628, 634, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 12 ЗУ «Про електронну комерцію»,

Outcome: dismissed