Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі по тексту рішення - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 36611 грн. 50 коп.. Позов обгрунтовується тим, що 15 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі по тексту рішення - ТОВ «Мілоан»), як первісним кредитором, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, був укладений договір про споживчий кредит №7657629, за умовами якого кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за наданими відповідачем реквізитами платіжної картки. Згідно з п.6 кредитного договору цей договір був укладений в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, створеному в інформаційно-комунікаційній системі товариства та підписаний нею за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а також заміну в порядку укладення договору факторингу №30072024/2 від 30 липня 2024 року сторони кредитора у договорі позики з ТОВ «Мілоан» на ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», позивач прохав стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за основною сумою боргу 10000 грн. 00 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 21611 грн. 50 коп. та заборгованість за неустойкою (штраф, пеня) - 5000,00 грн.. З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі понесені судові витрати, в тому числі і сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 3028,00 грн.. З урахуванням пропуску представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. строку для подання відзиву на позовну заяву за відсутності поважних причин пропуску цього строку, розгляд цивільної справи відповідно до положень ст.178 ЦПК України здійснений за наявними матеріалами. ІІ. Заяви та клопотання. Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» згідно письмових клопотань, викладених в прохальній частині позовної заяви, прохав розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с.4). Згідно письмового клопотання, доданого до позовної заяви, представник позивача прохав суд витребувати від АТ «ОщадБанк» інформацію про: наявність у відповідача картки (рахунку) банку, відкритого станом з 15 квітня 2024 року; належність відповідачу [PERSON] картки (рахунку) банку № [NUMBER] ; надходження на вказаний картковий рахунок грошових коштів в сумі 10000,00 грн.; виписку про картці (рахунку) банку № [NUMBER] в період з 15 квітня по 15 травня 2024 року (а.с.45-46). Представник відповідача - адвокат Глушко З.В. у прохальній частині поданого до суду 05 січня 2026 року відзиву на позовну заяву, прохала суд стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь відповідача [PERSON] судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. та розгляд справи за відсутності її, як адвоката, та відповідача [PERSON] (а.с.69-72). Інших заяв та клопотань від відповідача по справі [PERSON] та її представника, поданих в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про відкладення судового розгляду, витребування доказів, на дату проведення судового засідання не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.53-54). Ухвалою суду від 14 січня 2026 року клопотання представника позивача про витребування письмових доказів задоволено частково та витребувано від АТ «Державний ощадний банк України» виписку про рух коштів по рахунку № [NUMBER] , який був відкритий для обслуговування банківської картки відповідача [PERSON] за період з 15 квітня по 15 травня 2024 року включно. В задоволенні клопотання в іншій частині - відмовлено (а.с.87-88). Ухвалою суду від 27 лютого 2026 року відмовлено у прийнятті до розгляду поданого представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. відзиву на позовну заяву та постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 15 квітня 2024 року між ТОВ «Мілоан», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений договір про споживчий кредит №7657629 (індивідуальна частина) (далі - Договір, кредитний договір), який згідно положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений в електронній формі шляхом підписання відповідачем розміщеного в її особистому кабінеті, створеному на сайті кредитодавця, проекту кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора 573685, надісланого їй Товариством електронним повідомленням (SMS) на зазначений позичальником мобільний телефонний номер [NUMBER] (п.6.1, 6.2 Договору) (а.с.5-10). Згідно з умовами укладеного Договору (пункти 1.1, 1.2 та 2.1) кредитодавець ТОВ «Мілоан» зобовязується надати відповідачу, як позичальнику, на умовах визначених цим Договором, грошові кошти (кредит) в сумі 10000 грн. 00 коп. шляхом їх переказу на картковий рахунок з використанням карти [NUMBER] , а відповідач [PERSON] зобовязується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом відповідно до Графіку платежів та виконати інші зобовязання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Судом встановлено, що кредит надається загальним строком на 345 днів за умови виконання позичальником Графіку платежів з 15 квітня 2024 року (дата надання кредиту); строк, на який надається окрема частина кредиту, встановлюється Графіком платежів (пункт 1.3 Договору), а остаточною датою повернення кредиту, сплати комісії за його надання та процентів є 26 березня 2025 року (пункт 1.4 Договору). Відповідно до пунктів 1.5.1, 1.5.2, 1.5.3 Договору: 1) комісія за надання кредиту становить 0,00 грн., яка нараховується за ставкою 0,00% від суми кредиту одноразово; 2) проценти за користування кредитом протягом першого розрахункового періоду, визначеного Графіком платежів, нараховуються за ставкою 4.00% річних на фактичну заборгованість за кредитом; 3) проценти за користування кредитом протягом решти строку кредитування нараховуються за стандартною процентною ставкою 912.50% річних від фактичного залишку кредиту, починаючи з другого розрахункового періоду, визначеного Графіком платежів; нараховані згідно п.1.5.2 та 1.5.3 Договору проценти за користування кредитом за весь строк кредитування, складатимуть 65191,50 грн.. Крім того, згідно з умовами укладеного Договору (пункти 2.2.3, 2.3) база для нарахування процентів: фактична кількість днів в місяці, 365 днів в році; проценти нараховуються за стандартною ставкою, що визначена п.1.5.3 цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, крім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій та з інших причин визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом встановленого Графіком платежів першого розрахункового періоду запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну ставку, визначену п.1.5.3 Договору; якщо визначена п.1.5.2 Договору процентна ставка є нижчою від стандартної ставки, то після завершення першого розрахункового періоду, проценти, починаючи з другого розрахункового періоду, встановленого Графіком платежів, продовжують нараховуватись за стандартною ставкою згідно п.1.5.3 Договору; пролонгація та право позичальника продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту за цим Договором не передбачені, якщо інше не буде встановлено додатковою домовленістю сторін. У разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту (частини кредиту згідно Графіку платежів) та/або сплати процентів за його користування та/або комісії та/або інших платежів згідно з умовами цього Договору та Графіку платежів, позичальник зобовязаний сплатити на користь кредитодавця штраф у розмірі 700 грн. за кожний випадок порушення (невиконання або неналежного виконання) зобовязання зі сплати платежів, якщо порушення відповідної дати платежу триває більш ніж 6 днів (пункт 4.1 Договору). При цьому пунктом 4.2 Договору, що міститься у розділі «Відповідальність сторін», передбачено право кредитодавця у разі прострочення позичальником зобовязань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору нараховувати, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, проценти за ставкою 1825% річних в якості процентів за порушення грошового зобовязання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. 15 квітня 2024 року відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора 295091 було підписано паспорт споживчого кредиту №7657629 з викладеними в ньому умовами кредитування (а.с.13-14). 15 квітня 2024 року ТОВ «Мілоан» на виконання умов Договору було здійснено переказ грошових коштів в сумі 10000 грн. 00 коп. на платіжну картку відповідача за № [NUMBER] , що відповідає сумі кредиту та номеру платіжної картки, зазначених в пунктах 1.2, 2.1 кредитного договору (а.с.17). Отримання відповідачем [PERSON] кредиту в сумі 10000,00 грн. шляхом зарахування 16 квітня 2024 року кредитних коштів на відкритий їй картковий рахунок № [NUMBER] , який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки № [NUMBER] , підтверджується також випискою по вказаному рахунку, наданою АТ «Державний ощадний банк України» (а.с.105-108). 30 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» (клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено договір факторингу №30072024/2, за яким фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пенею за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною Договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2 (пункти 1.1, 1.2) (а.с.22-26). Судом встановлено, що Акт прийому-передачі Реєстру боржників був підписаний сторонами договору факторингу 30 липня 2024 року (а.с.27). Як вбачається із витягу з Реєстру боржників №1 до договору факторингу №30072024/2 від 30 липня 2024 року, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржника [PERSON] за договором №7657629 на суму заборгованості 36611,50 грн., з яких сума заборгованості за основною сумою боргу складає 10000,00 грн., заборгованість за процентами - 21611,50 грн. та заборгованість за неустойкою (штраф, пеня) - 5000,00 грн. (а.с.28). На підтвердження наявної заборгованості за кредитним договором №7657629 від 15 квітня 2024 року позивачем наданий відповідний розрахунок заборгованості за період з 16 квітня 2024 року по 30 липня 2024 року, з якого вбачається відсутність внесених відповідачем [PERSON] платежів на виконання умов договору (а.с.19-20). Під час судового розгляду справи відповідачем з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення нею 15 квітня 2024 року кредитного договору та отримання за ним грошових коштів (кредиту) у зазначеному вище розмірі. Доказів здійснення погашення заборгованості за наданим кредитом в повному обсязі та або частково відповідачем під час судового розгляду також надано не було. Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні. V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків та оформлена в електронній формі. За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договір про споживчий кредит №7657629 від 15 квітня 2024 року був підписаний відповідачем по справі після її ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця ТОВ «Мілоан» за допомогою надісланого їй одноразового ідентифікатора 573685, що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт позикодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання нею одноразового ідентифікатора у виді електронного повідомлення, укладення договору позики було б технічно неможливим. Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» щодо здійснення саме відповідачем електронного підпису договору про споживчий кредит №7657629 за допомогою одноразового ідентифікатора 573685 суду надано не було. Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Цивільне судочинство України ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності сторін та диспозитивності (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч.3 ст.2, ст.ст.12, 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.77, 80 ЦПК України. Відповідно до п.п.2, 4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Отже, у цивільному судочинстві обовязок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позиції сторін, а також тих обставин, які визначаються нормою права, що регулює спірні правовідносини. Результат змагальності сторін має за мету усунення невизначеності щодо фактів, прав та обовязків учасників у спірних правовідносинах. Крім того, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14). За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Обовязковість договору як одного з фундаментів, на якому базується цивільне право, закріплена у ст.629 ЦК України. З укладенням договору та виникненням зобовязання його сторони набувають обовязки (а не лише субєктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обовязок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. З огляду на викладене судом враховується, що доказів оскарження в судовому порядку кредитного договору з підстав неотримання кредитних коштів, а також доказів на підтвердження не отримання кредиту в сумі 10000,00 грн., відповідачем суду надано не було. Судом також враховується, що у даній справі дії позивача, як фінансової установи, щодо виконання договору не оскаржені, клопотання про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось. Натомість під час дослідження доказів, наданих позивачем, судом встановлено, що при оформленні договору про споживчий кредит №7657629 від 15 квітня 2024 року відповідач [PERSON] , як позичальник, зазначила свої персональні дані, зокрема, і номер особистого електронного платіжного засобу: [NUMBER] . Перерахування відповідачу [PERSON] кредитних коштів в загальному розмірі 10000,00 грн. на підставі кредитного договору підтверджується наявними в справі копією платіжного доручення №128385565 від 15 квітня 2024 року та випискою по картковому рахунку відповідача [PERSON] , наданою АТ «Державний ощадний банк України». Отже, первісний кредитодавець ТОВ «Мілоан» за умовами укладеного між сторонами кредитного договору надав позичальнику [PERSON] кредит у загальному розмірі 10000,00 грн., а остання отримала вказані грошові кошти. Доказів протилежного, зокрема того, що зазначена сума кредиту на картковий рахунок відповідача не надходила чи грошові кошти за кредитним договором були перераховані на картку (електронний платіжний засіб), яка їй не належить, відповідачем [PERSON] суду надано не було і в матеріалах цивільної справи такі докази також відсутні. Отже, наданими позивачем та дослідженими судом доказами підтверджено факт укладення відповідачем [PERSON] договору про споживчий кредит №7657629 від 15 квітня 2024 року, а також виконання ТОВ «Мілоан», як первісним кредитодавцем, своїх зобовязань перед позичальником шляхом переказу грошових коштів відповідачу на загальну суму 10000,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення договорів) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. За змістом ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №7657629 від 15 квітня 2024 року, вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту складає 10000,00 грн., заборгованість за процентами - 21611,50 грн. та заборгованість за неустойкою (штраф, пеня) - 5000,00 грн.. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині складової боргу за нарахованими процентами за користування кредитом та неустойки, суд приходить до наступного висновку. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року (далі по тексту - Закон №3498-IX), ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною пятою такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Згідно з пунктом 17 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%. Договір про споживчий кредит №7657629 був укладений відповідачем 15 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом №3498-ІХ, а тому зазначені вище положення ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру процентної ставки підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. Враховуючи викладене, денна процента ставка за користування кредитом за період з 15 квітня по 22 квітня 2024 року повинна становити 2,5%, за період з 23 квітня по 30 липня 2024 року (дата остаточного погашення заборгованості) - 1,5%. Судом встановлено, що первісним кредитором ТОВ «Мілоан» при нарахуванні процентів за користування кредитом в період з 16 квітня по 30 квітня 2024 року (перший розрахунковий період) застосовувалась процентна ставка 4,00% річних, що становить 0,01% в день, в період з 01 травня 2024 року по 15 травня 2024 року - 2,50%, в період з 16 травня по 30 травня 2024 року - 2,45%, з 31 травня по 14 червня 2024 року - 2,40%, в період з 15 червня по 29 червня 2024 року - 2,35%, в період з 30 червня по 14 липня 2024 року - 2,30%, в період з 15 липня по 29 липня 2024 року - 2,25% та 30 липня 2024 року - 2,2%. Разом з тим, з урахуванням наведених вище законодавчих обмежень розміру процентної ставки, розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача по справі [PERSON] становить 15166,50 грн. та підтверджується наступним розрахунком, проведеним судом: 1) за період з 15 квітня по 30 квітня 2024 року (перший розрахунковий період) - 16,50 грн. (1,10 грн. х 15 днів, де 1,10 грн. це 0,01096% в день від 10000,00 грн.); 2) за період з 01 травня по 29 липня 2024 року - 13500,00 грн. (150,00 грн. х 90 днів, де 150,00 грн. це 1,5% від 10000,00 грн.); 3) за 30 липня 2024 року - 150,00 грн. (1 день х 150,00 грн.); 4) за період з 16 травня по 30 травня 2024 року - 150,00 грн. (10,00 грн. х 15 днів, де 10,00 грн. це 5% в день (1825% річних) від 200,00 грн. (сума несплаченого платежу на погашення кредиту після першого розрахункового періоду); 5) за період з 31 травня по 14 червня 2024 року - 300,00 грн. (20,00 грн. х 15 днів, де 20,00 грн. це 5% в день (1825% річних) від 400,00 грн. (сума несплаченого платежу на погашення кредиту за два наступних періоди після першого періоду); 6) за період з 15 червня 29 червня 2024 року - 450,00 грн. (30,00 грн. х 15 днів, де 30,00 грн. це 5% в день (1825% річних) від 600,00 грн. (сума несплаченого платежу на погашення кредиту за три наступних періоди після першого періоду); 7) за період з 30 червня 14 липня 2024 року - 600,00 грн. (40,00 грн. х 15 днів, де 40,00 грн. це 5% в день (1825% річних) від 800,00 грн. (сума несплаченого платежу на погашення кредиту за чотири наступних періоди після першого періоду); 8) загальний розмір заборгованості за процентами становить: 15166,50 грн. (16,50 грн. + 13500,00 грн. + 150,00 грн. + 150,00 грн. + 300,00 грн. + 450,00 грн. + 600,00 грн.) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обовязки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Судом встановлено, що матеріали цивільної справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності кредитного договору, укладеного між нею первісним кредитором ТОВ «Мілоан», а також договору факторингу №30072024/2 від 30 липня 2024 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Зазначені договори з огляду на відсутність доказів протилежного не визнавались судом недійсними. Отже, набуття позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги заборгованості за договором про споживчий кредит №7657629 від 15 квітня 2024 року у передбаченому законом порядку та у визначеному згідно умов цього договору розмірі під час судового розгляду відповідачем спростована не була. На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем по справі своїх зобовязань за договором про споживчий кредит №7657629 від 15 квітня 2024 року щодо повернення суми кредиту та інших, передбачених ним платежів (зокрема, процентів за користування кредитом) у розмірах та строки, передбачені цим договором, та приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за: тілом кредиту в сумі 10000 грн. 00 коп. та процентами в сумі 15166 грн. 50 коп., а всього в загальному розмірі 25166 грн. 50 коп.. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] неустойки (штрафу, пені) в розмірі 5000 грн. 00 коп. суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку неустойки за порушення відповідачем умов договору №7657629 від 15 квітня 2024 року розмір неустойки становить 5000 грн. 00 коп.. Разом з тим, відповідно до п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Крім того, установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На час розгляду справи в суді положення п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є чинними. Воєнний стан був введений в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, неодноразово був продовжений і діє на даний час. Зазначена обставина є загальновідомою та не потребує доказування (ч.3 ст.82 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (ч.2 ст.4 ЦК України). Отже, ч.2 ст.4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)). Також Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №706/68/23, від 12 лютого 2025 року №758/5318/23), згідно яких тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на викладене, враховуючи дату укладення сторонами по справі договору про споживчий кредит №7657629 - 15 квітня 2024 року, тобто під час дії в Україні воєнного стану, відповідач [PERSON] звільняється від сплати неустойки за даним договором, а нарахована позикодавцем неустойка, що передбачена відповідним договором, підлягає списанню кредитодавцем. Отже, правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача неустойки в сумі 5000,00 грн. 00 коп., як складової частини заборгованості за кредитним договором, відсутні, а тому позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в цій частині задоволенню не підлягає. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом майнового характеру, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп. (а.с.1). З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача по справі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» становить 2081 грн. 43 коп. (3028 грн. 00 коп. (100%) - 946 грн. 57 коп. (31,260669%), при цьому 31,260669% = 11445 грн. 00 коп. (сума процентів, у стягненні яких судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Вказані представником позивача в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, крім судового збору, - витрати, пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів в сумі 1514,00 грн. (0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на ненадання позивачем належних письмових доказів на підтвердження понесення ним даних витрат у зазначеному розмірі. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача у поданій до суду позовній заяві не зазначено про наявність у ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» витрат на професійну правничу допомогу. Натомість представником відповідача [PERSON] - адвокатом Глушко З.В. заявлено про стягнення з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., на підтвердження яких до суду подано копії: 1) договору №20/12-3 про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року, укладеного між [PERSON] , як клієнтом, та адвокатом Глушко З.В. з визначенням розміру гонорару за сумою всіх актів виконаних робіт за даним договором (а.с.73); 2) розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу справі №403/681/25 за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме: консультації, ознайомлення з матеріалами справи та правовий аналіз додатків до позовної заяви, кредитного договору, договору факторингу з додатками, інших додатків до позову, перевірка/правовий аналіз розрахунку заборгованості, роз`яснення клієнту норм законодавства у спорі, узгодження правової позиції, складання та подача до суду відзиву (заяв/клопотань) - 8000,00 грн. (а.с.73 зворот); 3) акту №403/681/25 виконаних робіт від 02 січня 2026 року відповідно до договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року (а.с.74); 4) квитанції №200102-2 від 02 січня 2026 року про прийняття адвокатом Глушко З.В. від [PERSON] гонорару у сумі 8000,00 грн. (а.с.74 зворот). В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно клопотання, викладеного в прохальній частині позовної заяви прохав провести розгляд справи за відсутності позивача (а.с.4). В судове засідання по розгляду справи відповідач [PERSON] та її представник не з`явились, розгляд справи прохали проводити за їх відсутності (а.с.71 зворот). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, повязаних із наданням правничої допомоги у даній справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання цих вимог суд відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом правового висновку, викладеного в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У постанові від 28 вересня 2022 року у справі №534/14/20 Верховний Суд зазначив про те, що аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що адвокат - це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 24-26), від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обгрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed