Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом та просить визнати спільною сумісною власністю сторін набутого у шлюбі будівельних матеріалів і конструктивних елементів будинку у [ADDRESS] на суму 206447,14грн. та стягнути з відповідачки половину такої вартості. Також вирішити питання судових витрат. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1995 року який розірвано рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14.01.2022р. За час спільного проживання за [PERSON] було зареєстровано речове право на житловий будинок (згідно договору дарування від 23.0.2012р.) з господарськими спорудами площею 47,5кв.м. Однак сторони вирішили демонтувати наявні споруди та збудувати новий житловий будинок з господарськими спорудами (лазня, гараж тощо). Отримавши будівельний паспорт розпочалося будівництво за кошти сімейного бюджету а у виконанні робіт допомагали родичі та знайомі, всі організаційні роботи сторони узгоджували між собою. Однак в ході будівництва вносилися корективи та частково змінено розташування самого будинку в межах будівельних норм, проте після погіршення стосунків між сторонами немає можливості внести зміни в будівельний паспорт, хоча новостворені об`єкти використовуються за цільовим призначенням. Таким чином позивач просить визнати за сторонами право спільної власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи будинку, розділивши порівну їх частки. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 11.08.2023 року відкрито загальне провадження у справі. В ході розгляду справи 31.02.2024 року призначено судову комплексну будівельно-технічну та товарознавчу експертизу з метою визначення конкретного та повного переліку спірних будівельних матеріалів і конструктивних елементів будинку. Частково задоволено клопотання позивача та доручено призначення експертизи ЛНДІСЕ МЮ України. Ухвалою суду від 19.06.2024р. погоджено строк проведення експертизи у понад 90 днів. 28.04.2025р. матеріали справи повернулися на розгляд до суду, експертиза не провелена через відсутність оплати. В судове засідання позивач не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач та її представник адвокат Огорілко Ю.В. в судове засідання не прибули, надали суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, проти позову заперечують. У додаткових поясненнях зауважує, що видаткова накладна на суму 11826,00грн. не підтверджена товарним чеком чи квитанцією, а підтверджена сума у розмірі 193046,14грн. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1995 року, який розірвано рішенням Червоноградського міського суду Львівської області №459/3840/21 від 14.01.2022 року. Згідно договору дарування від 23.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І., встановлено, що [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у [ADDRESS] площею 47,5кв.м. який розміщений на земельній ділянці площею 0,2500га та надана для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного договору 12.06.2012 року КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» проведено державну реєстрацію, що підтверджено копією витягу. Відомості про реєстрацію права власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відділом регіонального розвитку містобудування та архітектури Сокальської РДА 25.12.2012р. видано [PERSON] будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку у [ADDRESS] . Згідно проекту забудови до будинку також включено надвіс та альтанка, а існуючі будівлі та будинок підлягають демонтажу. Площа новозведеного будинку становить 47,5кв.м. Також до матеріалів справи долучено копію кредитного договору (для придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів) №138/697 від 28.05.2019р. укладеного ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] на суму 45000,00грн. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц вказала, що підставою виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Зміст статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим ця презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Оскільки в ході розгляду даної справи сторони не оспорювали, що в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами у [ADDRESS] , спільними трудовими та грошовими затратами, які вони спільно прикладали, істотно збільшилася вартість майна до та після поліпшень, тому наявні достатні підстави для поширення правового режиму спільного сумісного майна. Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям. Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц. У постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 722/1882/16-ц колегія суддів зазначила, що визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, використані для самочинного будівництва, є неправильно обраним способом захисту цивільного права. З приводу поділу будівельних матеріалів та конструктивних елементів, з яких складалися об`єкти незавершеного будівництва на території домоволодіння, суди підкреслили, що така позовна вимога фактично зводиться до узаконення самочинного будівництва у непередбачений законом спосіб, тобто до визнання права власності. Це є неприпустимим, зокрема згідно зі ст. 376 ЦК. Враховуючи, що спірний об`єкт незавершеного будівництва у [ADDRESS] , збудований за час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивач позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, тому є підстави для визнання за позивачем права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку та з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію, що узгоджується із практикою ВП ВС (постанова від 12.04.2023 № 511/2303/19). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). У судовому засіданні сторонами підтверджувався той факт, що будівництво будинку закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але юридично не прийнятий до експлуатації. Оскільки в ході розгляду даної справи сторони не оспорювали своїх часток у спірному майні, тому вважаю за доцільне та з урахуванням принципу розумності здійснити розподіл між сторонами порівну так як судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зазначила, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової коменсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. У випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Великої Палати Верховного Суду де також зазначено, що згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. В ході розгляду даної справи позивачем подано фото звіти виконаних робіт та накладні на суму 206447,14грн., проте враховуючи що сума 11826,00грн. не підтверджена товарним чеком (квитанцією) тому сума конструктивних елементів будинку, яка підлягає поділу, становить 193046,14грн. Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі частини від суми, яка у дійсності була сплачена відповідачем та підтверджена матеріалами справи. Отже, у цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Тож, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати. Оскільки сторони в судове засідання не прибули то згідно правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.09.2022 в справі № 638/16768/19 датою ухвалення рішення у справі є день, коли було складено повний текст рішення, що не є порушенням прав сторін. Враховуючи викладене,

Outcome: partial