Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 27.12.2025 представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» - А.Паладич, через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, звернулася до Слобідського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 565753138 від 26.12.2021 у розмірі 50 473,66 грн., з них; заборгованість за сумою кредиту 9 996,01 грн., заборгованість за відсотками 40 477,65 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн.. Позивач зазначає, що 26.12.2021 між [PERSON] , як позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», як позикодавцем було укладено кредитний договір за номером 565753138, відповідно до якого позичальник погодилася з усіма його істотними умовами, зокрема й умови про порядок повернення, строк повернення та оплату за користування грошовими коштами, про що власноруч поставив електронний цифровий підпис, із урахуванням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором позики позикодавець виконав у повному обсязі, а саме; надав відповідачу можливість розпоряджатися грошовими коштами на умовах, передбачених Договором та в межах обумовленого предмета договору. Проте позичальник, який зобов`язався повернути кредитні кошти, не надав своєчасно позикодавцю в повному обсязі грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобов`язанням. Позивач мотивує, що взяті на себе зобов`язання за Договором позичальник належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 50 473,66 грн., з них; заборгованість за сумою кредиту 9 996,01 грн., заборгованість за відсотками 40 477,65 грн.. Позивач акцентує, що право грошової вимоги за договором позики за № 565753138 від 26.12.2021 за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, згідно реєстру права вимоги № 237 від 27.06.2023 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». В подальшому 02.05.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем укладено договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, згідно із яким право вимоги за даним кредитним договором перейшло до позивача. Отже, саме позивач є належним стягувачем за вищевказаним кредитним договором. Відтак, позивач із метою належного та повного виконання зобов`язання просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаними кредитними договорами. Виклад позиції відповідача Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. Процесуальні дії у справі Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 30.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, також у разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився. Про дату, час і місце судових засідань повідомлявся своєчасно та належним чином. Поштові відправлення повернулись до суду з відміткою: «адресат відсутній», що згідно зі ст. 272 ЦПК України та усталеною практикою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17, Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 753/114/22) вважається належним повідомленням. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідно до протокольної ухвали суду від 24.02.2026, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 26.12.2021 між [PERSON] , як позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», як позикодавцем було укладено кредитний договір за номером 565753138. Позичальнику було відкрито кредитну лінію в сумі від 2 000 ,00 до 50 000,00 гривень, як передбачено п. 1.1 договору споживчого кредиту, п. 1.7. передбачає строк кредитування 5 років, п. 1.10.1. договору визначає проценту ставку - 2,00% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, що підтверджується наданим суду відповідним договором споживчого кредиту. Відповідно до розрахунків заборгованості за кредитним договором за № 565753138 від 26.12.2021, які надані первісним позичальником Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ « Таліон Плюс» на момент переходу права вимоги, загальна заборгованість [PERSON] становить 50 473,66 грн., з яких; 9 996,01 грн. заборгованості за сумою кредиту, 40 477,65 грн. заборгованості за відсотками. Право грошової вимоги за кредитним договором № 565753138 від 26.12.2021 за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, згідно реєстру права вимоги № 237 від 27.06.2023 перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». В подальшому 02.05.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», укладено договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, згідно з яким право вимоги перейшло до позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», що підтверджується договорами факторингу, додатковими договорами до них, актами та реєстрами приймання-передачі прав вимоги. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Виходячи з наведених умов договору, надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів Банком за дорученням Кредитодавця на поточний рахунок клієнта відкритий в Банку (п. 3.17 Правил надання грошових коштів позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту ВЕОКАРД ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА"). З огляду на матеріали справи, позичальнику було відкрито кредитну лінію в сумі від 2 000 ,00 до 50 000,00 гривень, як передбачено п. 1.1 договору споживчого кредиту, п. 1.7. передбачає строк кредитування 5 років, п. 1.10.1. договору визначає проценту ставку - 2,00% в день та застосовується в межах всього строку кредиту. Водночас в матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують яка саме сума перерахована за дорученням Кредитодавця на поточний рахунок клієнта відкритий в Банку. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з пунктами 61,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19). Суд зазначає, що до позовної заяви не додано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував, що ТОВ "МАНІВЕО" надав кредитні кошти. При цьому позивачем право на заявлення клопотань про витребування відповідної інформації про факт зарахування коштів на рахунок позичальника не заявлялося. Враховуючи умови кредитного договору про надання кредиту в сумі від 2000 грн до 50000 грн, за умови відсутності будь-яких доказів перерахування коштів на рахунок позичальника, вимоги про стягнення заборгованості є необгрунтованими. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ТОВ "СВЕА ФІНАНС" до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору. У зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується. На підставі статей 16, 526, 527, 530, 625, 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed