Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

22.11.2024 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить визнати недійсним договір дарування від 13.11.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Наталією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за №3935; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку площею 0.0121 Га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь позивача понесені витрати по справі. На обґрунтування позовної заяви зазначає, зокрема, що 25.10.2019 позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення зі [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики від 12.09.2018 в сумі 1963511,50 грн., 3% річних у розмірі 46789,03 грн., а всього 1963511,53 грн. 28.10.2019 ухвалою по справі №953/21128/19 провадження у справі відкрито. Київським районним судом 24.09.2020 по справі №953/21128/19 постановлено рішення про задоволення позову та стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.09.2018 в сумі 1963511,50 грн., 3% річних у розмірі 46789,03 грн. та понесені [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 9605,00 грн. Дане рішення залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 17.10.2023, а тому набрало законної сили. 28.10.2019 суддя Київського районного суду м. Харкова розглянув заяву представника [PERSON] , адвоката Андренко В.Ю. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0.0121 Га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.10.2019 заява про забезпечення позову залишена без задоволення. 07.11.2019 представник [PERSON] , адвокат Андренко В.Ю. вдруге звернувся до суду із заявою про накладення арешту на земельну ділянку. 08.11.2019 суддя Київського районного суду м. Харкова розглянув заяву представника [PERSON] , адвоката Андренка В.Ю. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку. За наслідками розгляду постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Не погоджуючись з даним рішенням, представником [PERSON] , адвокатом Андренком В.Ю. 28.11.2019 подано апеляційну скаргу на ухвалу від 08.11.2019 по справі №953/21128/19. За результатами розгляду скарги, 19.02.2020 Харківським апеляційним судом прийнято постанову, якою апеляційна скарга задоволена частково, ухвала Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 по справі №953/21128/19 скасована, в задоволенні заяви представника [PERSON] , адвоката Андренка В.Ю. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку відмовлено з інших підстав. Мотивуючи своє рішення Харківський апеляційний суд зазначив наступне: зважуючи на конкретні обставини справи, на значний розмір зазначеного в позову боргу, наявності у відповідача зареєстрованого на праві власності лише вказаного представником позивача майна земельної ділянки, вартість якої менша суми позову, а також високу вірогідність, зважуючи на матеріали справи про обставини виникнення спірних правовідносин, загрози створення ускладнення у виконанні рішення суду у разі ухвалення рішення на користь позивача, у суду були всі передбачені законом підстави для задоволення заяви про забезпечення позову. За таких обставин ухвала Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю обставинам справи висновків суду про відсутність передбачених законом (ст.ст. 149-151 ЦПК України) підстав для задоволення заяви представника позивача, а також у зв`язку з порушенням норм процесуального права (ст.ст.2,80, 153, 260 ЦПК України), що призвело до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову. Разом з тим, ухвалюючи нове судове рішення з поставленого у заяві представника позивача питання про забезпечення позову, колегія суддів виходить з того, що станом на час вирішення апеляційної скарги представника позивача змінилися фактичні обставини, і земельна ділянка кадастровий номер 6310136600:08:001:0186 тепер вже не належить відповідачу [PERSON] , та є приватною власністю іншої особи, громадянина [PERSON] , до якого [PERSON] позов не пред`явлено. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвала судді Київського районного суду м. Харкова про відкриття провадження у цивільній справі була зареєстрована 29.10.2019, забезпечено надання загального доступу 30.10.2019. Ухвала від 28.10.2019 про відмову в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову була зареєстрована 29.10.2019, забезпечено надання загального доступу 30.10.2019. Ухвала від 08.11.2019 про відмову в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову була зареєстрована 08.11.2019, забезпечено надання загального доступу 11.11.2019. [PERSON] , будучи усвідомленою про відкриття провадження у цивільній справі та про намагання позивача [PERSON] накласти арешт на єдине майно, що перебувало на той час у її власності, маючи намір уникнути відповідальності за борги та освідомлючи наслідки ухвалення рішення про стягнення на користь [PERSON] грошових коштів, вчинила дії направлені на позбавлення [PERSON] права на виконання рішення суду Представник позивача зазначає, що 13.11.2019 відповідач 1 уклала зі своєю матір`ю, [PERSON] (далі скорочено іменується «Відповідач 2») договір дарування земельної ділянки, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., зареєстрованим за №3935. Надалі, 13.12.2019 відповідач 2 уклала з громадянином [PERSON] (далі скорочено іменується «Відповідач 3»), договір купівлі-продажу Земельної ділянки. Після відчуженням земельної ділянки від відповідача 1 до відповідача 2, а після цього від відповідача 2 до відповідача 3, позивач фактично позбавлений можливості отримати виконання цивільного обов`язку від відповідача після задоволення його позовних вимог в судовому порядку. Оскільки у відповідача 1 взагалі відсутнє будь-яке майно, на яке може бути звернене стягнення, про що вона сама неодноразово відкрито заявляла позивачу. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Відповідач стосовно якого відкрито провадження у справі по забов`язанням, які ним не виконано та якому достеменно відомо про існування такої справи, укладаючи договір дарування земельної ділянки площею 0.0121 Га, кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] , діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладений договір, порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом. Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Відчужуючи майно після виникнення зобов`язання з повернення суми позики, [PERSON] діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, у зв`язку з чим договір дарування містить ознаки фраудаторності. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2024, розгляд вказаної справи визначено судді Київського районного суду м. Харкова Муратовій С.О. (т. 1 а.с. 23). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.11.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування залишено без руху та надано позивачу 5-денний строк, з дня отримання цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, у зв`язку з тим, що позивач не сплатив судовий збір (т. 1 а.с. 24-25), та 04.12.2024 позивачем надано заяву, в якій він зазначив, що є інвалідом ІІ групи (т. 1 а.с. 26). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою; розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 33). 27.01.2025 на електрону адресу суду в системі «Електронний суд» надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Бородіної Є.А. на позовну заяву про визнання недійсним договору дарування, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в повному обсязі; застосувати строк позовної давності звернення до суду із цим позовом (т. 1 а.с. 52-63). На обґрунтування відзиву зазначає, зокрема, що позивачем в позовній заяві зазначено, що ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 та від 08.11.2019 у справі № 953/21128/19, представнику позивача [PERSON] було відмовлено в задоволенні його заяв про забезпечення позову, а саме, накладення арешту на земельну ділянку. При цьому зазначено, що за згаданими ухвалами було забезпечено надання загального доступу 30.10.2019 та 11.11.2019, відповідно. Дані посилання ніяким чином не можуть слугувати доказом того, що [PERSON] на час оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень зазначених ухвал, була обізнана про відкриття провадження у цивільній справі та про намагання позивача накласти арешт на майно, що перебувало у її власності, маючи намір уникнути відповідальності. Так, позивачем, до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів усвідомленості [PERSON] про існування ані зазначеної справи, ані зазначених ухвал до моменту укладення договору дарування земельної ділянки від 13.11.2019, як то, наприклад, копії доказів з матеріалів справи 953/21128/19, які б могли підтвердити таку обізнаність. Тобто, позивачем не доведено що укладаючи договір дарування земельної ділянки від 13.11.2019, [PERSON] знала про вірогідність порушення судової справи, вирогідність накладення арешту на майно та мала намір уникнути відповідальності за борговими зобов`язаннями. Даний факт не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Щодо фраудаторності правочину представником позивача не доведено недобросовісність дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] при укладенні оспорюваного Договору дарування, що є необхідною умовою для визнання такого правочину фраудаторним. Одне лише посилання на обставини укладення Договору дарування після виникнення зобов`язання з повернення суми позики є лише припущенням. Фраудаторним може виявитися будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК України, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, "на зло" іншої особи (кредитора); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів (боржник не отримує еквівалентних зустрічних майнових дій, кредитор втрачає забезпечення). Але, в той же час, представником позивача не зазначається, яке саме з перелічених порушень було допущено з боку відповідачів і чим підтверджується факт того, що волевиявлення сторони договору було неправомірним, а воля була націлена на обман. Позивач не доводить та не обґрунтовує суду ці висловлювання, а також не надає суду пояснень та підтверджень яким чином оспорюваний ним договір (визнання його недійсним) можуть вплинути на самого позивача. Самим позивачем не наведено та необґрунтовано, які саме вимоги не були дотримані сторонами при укладанні Договору. Всі твердження у позовній заяві побудовані на припущеннях. Представник відповідача вказує, що на виконання Договору дарування земельна ділянка передана [PERSON] у власність, яка у подальшому здійснювала відповідні розпорядчі дії, а саме: уклала із [PERSON] . Договір дарування земельної ділянки, а відтак, прагнула настання певних правових наслідків. Позивачем повністю проігноровано факт укладання між [PERSON] та [PERSON] . Договору купівлі-продажу, за яким з боку відповідача [PERSON] були виконані відповідні умови, насамперед, щодо оплати, що доказується Договором купівлі-продажу, розпискою [PERSON] про отримання та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON] не був обізнаний про існування заборгованості за договором позики. Відповідачу [PERSON] при купівлі земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:001:0186 за адресою: [ADDRESS] , взагалі не було відомо та не могло бути відомо про вірогідність боргових зобов`язань [PERSON] , відповідно до чого, він є добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 13.12.2019, за реєстровим №861, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б. (далі Договір купівлі-продажу). Дії [PERSON] повністю відповідали принципам законності та добросовісності. Тобто, у діях [PERSON] та інших відповідачів відсутня недобросовісність, що є необхідною умовою для визнання правочину фраудаторним. Оскільки фіктивний правочин завжди укладається умисно, необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Відповідно до вищезазначеного, [PERSON] є добросовісним набувачем майна, а тобто, є неналежним відповідачем у даній справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Саме по собі невиконання інших зобов`язань однією із сторін правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, враховуючи презумпцію правомірності правочину, добросовісну поведінку з боку сторін договорів, відсутність доказів небажання настання реальних наслідків правочину є самостійною підставою для відмови в позові. Представник позивача зазначає, що оскаржуваний позивачем договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., з реєстровим № 3935, укладено 13.11.2019. Постанова Харківського апеляційного суду щодо оскарження ухвали Київського районного суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, прийнята 19.02.2020. Саме цією постановою було визначено, що земельна ділянка вже належить громадянину [PERSON] . Тобто, станом на 19.02.2020 позивачу вже було відомо про укладення оспорюваного Договору дарування. А з позовом позивач [PERSON] звернувся до суду лише 22.11.2024, тобто через 5 років після укладення Договору дарування та через 4 роки та 9 місяців після прийняття постанови Харківського апеляційного суду, а тому просила застосувати строки позовної давності. 05.02.2025 на електрону адресу суду в системі «Електронний суд» надійшла відповідь представника позивача [PERSON] адвоката Андренка В.Ю. на відзив, в якій просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити; визнати недійсним договір дарування від 13.11.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] земельну, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №3935; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку площею 0.0121 Га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON] РНОКПП [NUMBER] (т. 1 а.с. 75-81). На обґрунтування відповіді на відзив зазначає, зокрема, що 28.10.2019 Київським районним судом м. Харкова відкрито провадження у справі № 953/21128/19 за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.09.2018 в сумі 1963511,50 грн., 3% річних у розмірі 46789,03 грн. Не погодившись з ухвалою суду про відкриття провадження у справі, представником [PERSON] адвокатом Шевцовим О.А., 15.11.2019 до Харківського апеляційного суду подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Разом з апеляційною скаргою подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження у якій представник [PERSON] , адвокат Шевцов О. А. посилається на те, що копію повного тексту оскаржуваної ухвали отримано поштою 04.11.2019, що підтверджується поштовим конвертом з відповідним трек номером 6130110401372 та відповідної інформацією з офіційного сайту «УКРПОШТА». Тобто на момент укладення спірного договору дарування [PERSON] було достеменно відомо про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] про стягнення коштів. [PERSON] з 04.11.2019, знаючи про існування відносно неї цивільної справи та маючи вільний доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень, достеменно знала про існування ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 по справі № 953/21128/19 про відмову у задоволенні заяви представника [PERSON] про забезпечення позову. Тобто усвідомлюючи те, що [PERSON] має намір вжити заходів забезпечення позову, з метою недопущення звернення, в подальшому, звернення стягнення на єдине майно, що на той час перебувало в її власності, 13.11.2019 вчинила свідомі дії направлені на відчуження земельної ділянки, шляхом укладення договору дарування зі своєю матір`ю, яка на той час мешкала разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача зазначає, що в своїй позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсними договір дарування земельної ділянки, хоча він не є стороною цих угод. Позивач аргументує це тим, що земельна ділянка, яке є предметом договору, є єдиним майном за рахунок якого можливо було частково задовільнити його вимоги при виконанні рішення суду у справі № 953/21128/19 за позовом [PERSON] про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.09.2018 в сумі 1963511,50 грн., 3% річних у розмірі 46789,03 грн. у справі. [PERSON] мав намір задовольнити свої вимоги за рахунок майна [PERSON] , включаючи земельну ділянку, тому зацікавлений, щоб воно залишалося у власності [PERSON] . Однак [PERSON] з метою недопущення звернення стягнення на вказане майно свідомо уклала оспорюваний договір зі своєю матір`ю, яка в подальшому провела його відчуження третій особі [PERSON] . Доводи про те, що відповідач [PERSON] не міг знати про претензії інших осіб до [PERSON] , або про те, що воно може бути спірним, є необґрунтованими. [PERSON] мав можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його придбанням, зокрема, перевірити наявність претензій інших осіб. Крім того, обставини, того що взаємовідносини [PERSON] та [PERSON] є предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна. Невиконання таких дій з боку [PERSON] не звільняє його від відповідальності за придбання спірного майна. Крім того, з доданих до відзиву на позов документів, а саме, розписки [PERSON] про отримання коштів в рахунок продажу земельної ділянки, вбачається, що остання отримала кошти 13.11.2019 за місяць до укладення договору купівлі продажу майна. Тобто фактичне відчуження відбулося в той самий день, що й укладення договору дарування, а документальне оформлення через місяць, що повинно було викликати підозри щодо можливих претензій з боку інших осіб. Щодо заяви про застосування строків позовної давності. Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 19 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії" Законом України № 3450-IX від 08.11.2023, «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, змінено та викладено в наступній редакції: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". На теперішній час воєнний стан в Україні не припинено, а тому строк позовної давності не сплив. 10.02.2025 на електрону адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позов, в якому вона просила поновити строк на звернення із відзивом на позов, як такого що пропущений з поважних причин; відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в повному обсязі; застосувати наслідки спливу позовної давності щодо заявлених позовних вимог (т. 1 а.с. 90-92). На обґрунтування відзиву зазначає, зокрема, що позивачем, в позовній заяві зазначено, що ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 та від 08.11.2019 у справі №953/21128/19, представнику позивача [PERSON] було відмовлено в задоволенні його заяв про забезпечення позову, а саме, накладення арешту на земельну ділянку. При цьому зазначено, що за згаданими ухвалами було забезпечено надання загального доступу 30.10.2019 та 11.11.2019, відповідно. Дані посилання ніяким чином не можуть слугувати доказом того, що вона була обізнана з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, щодо зазначених ухвал, а також що була обізнана про відкриття провадження у цивільній справі та про намагання позивача накласти арешт на майно, що перебувало у її власності, маючи намір уникнути відповідальності. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на її обізнаність про існування цивільної справи 953/21128/19, до моменту укладення договору дарування земельної ділянки від 13.11.2019. Позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування земельної ділянки від 13.11.2019, вона знала про намір позивача звернутися із позовною заявою до суду, а також про існування будь-яких судових рішень. Представником позивача не доведено недобросовісність дій сторін Договору дарування при його укладенні, що є необхідною умовою для визнання такого правочину недійсним. Одне лише посилання на обставини укладення Договору дарування після виникнення зобов`язання з повернення суми позики є лише припущенням та жодним чином не створює перешкод у свободі володіння, користування і розпорядження своїм майном. Позовна заява не містить посилання на обставини, а також на докази, які б вказували на наявність підстав для визнання правочину недійсним. Позовні вимоги ґрунтуються виключно на припущеннях. Дії з розпорядження земельною ділянкою у повному обсязі відповідали її волі та волі [PERSON] . Її дії повністю відповідали принципам законності та добросовісності, у зв`язку із чим в її діях та діях інших відповідачів відсутня недобросовісність, що є обов`язковою умовою визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 8 Договору купівлі-продажу, продавець стверджує, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки отримана у дарунок, вільна від забудов, на момент укладання договору купівлі-продажу нікому іншому не продана, не подарована, щодо неї не укладені попередні договори, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, а також прав щодо неї у третіх осіб (в тому числі за договорами оренди), як в межах, так і за межами України, немає. За таких обставин, договір дарування не містить ознак недійсного правочину, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 3 урахуванням вищевказаних обставин, позивач не має права на звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування, оскільки на момент здійснення правочину він не мав будь-якого цивільного права або інтересу щодо предмету договору. Крім того, оскаржуваний позивачем договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., з реєстровим №3935, укладено 13.11.2019. 19.02.2020 ухвалена постанова Харківського апеляційного суду щодо оскарження ухвали Київського районного суду міста Харкова про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, позивачу було відомо про укладення договору дарування не пізніше 19.02.2020, у зв`язку із чим, строк звернення до суду сплинув 20.02.2023, що є самостійною підставою для відмови у позові. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2025 заяву [PERSON] , подану його представником адвокатом Андренком В.Ю. про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , подану його представником адвокатом Андренко В.Ю. до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, задоволено; в порядку забезпечення позову заборонено відчуження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, площею 0,0121 га, що належить відповідачу [PERSON] , до вирішення судом справи по суті (т. 1 а.с. 104-105). 20.03.2025 до канцелярії суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] адвоката Бородіної Є.А. на відповідь на відзив, в яких вона просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 1 а.с. 137-138). На обґрунтування заперечень на відповідь на відзив зазначає, зокрема, що стосовно наведених доводів щодо обізнаності [PERSON] щодо наявної судової справи, вважає, що наведені данні ніяким чином не підтверджують обізнаність [PERSON] , оскільки, як зазначено представником позивача, представником [PERSON] було подано апеляційну скаргу 15.11.2019, тобто вже після укладення сторонами договору дарування земельної ділянки від 13.11.2019. Тому наведене є лише домислами представника позивача і не підтверджується ніякими доказами. Стосовно наведених доводів щодо того, що відповідач [PERSON] мав належним чином перевірити статус майна перед його придбанням, необхідно зазначити, що при оформленні договору купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріусом, звичайно перевірявся правовий статус земельної шляхом отримання відомостей про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єктів та суб`єктів цих прав, що містяться у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, та на момент укладення договору, земельна ділянка не мала ніяких обмежень, арештів, тощо, які б мали перешкоджати укладенню договору. Посилання ж на те, що [PERSON] , який взагалі є добросовісним набувачем, повинен нести відповідальність за придбання спірного майна, є неприйнятним, недоцільним та таким, що не має братися судом до уваги. Щодо того, що розписка [PERSON] про отримання грошових коштів датована 13.11.2019, відповідач [PERSON] запевняє, що отримання [PERSON] грошових коштів відбулося саме в день укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто, 13.12.2019, а зазначена дата є технічною помилкою при підписанні розписки. Підтвердженням тому є й те, що 13.11.2019 [PERSON] лише отримала у власність земельну ділянку за договором дарування і ніякого фактичного відчуження від неї не було. [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Добросовісний набувач не має додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна. Майно було придбано у особи, яка мала право на його відчуження, оскільки, як продавець, була законним власником земельної ділянки, без будь-яких існуючих обтяжень на неї. 23.04.2025 на електрону адресу суду в системі «Електронний суд» надійшли відзиви відповідачів [PERSON] та [PERSON] на позов, в яких кожна просила поновити їй строк на звернення із відзивом на позов, як такого, що пропущений з поважних причин; відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в повному обсязі; застосувати наслідки спливу позовної давності щодо заявлених позовних вимог (т. 1 а.с. 159-163, 175-180). На обґрунтування відзивів кожна відповідачка зазначила, зокрема, що позивачем в позовній заяві зазначено, що ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 та від 08.11.2019 у справі № 953/21128/19, представнику позивача [PERSON] було відмовлено в задоволенні його заяв про забезпечення позову, а саме, накладення арешту на земельну ділянку. При цьому зазначено, що за згаданими ухвалами було забезпечено надання загального доступу 30.10.2019 та 11.11.2019, відповідно. Дані посилання ніяким чином не можуть слугувати доказом того, що вона була обізнана з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, щодо зазначених ухвал, а також що була обізнана про відкриття провадження у цивільній справі та про намагання позивача накласти арешт на майно, що перебувало у її власності, маючи намір уникнути відповідальності. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на її обізнаність про існування цивільної справи 953/21128/19, до моменту укладення договору дарування земельної ділянки від 13.11.2019. Таким чином, позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування земельної ділянки від 13.11.2019, вона знала про намір позивача звернутися із позовною заявою до суду, а також про існування будь-яких судових рішень. Представником позивача не доведено недобросовісність дій сторін Договору дарування при його укладенні, що є необхідною умовою для визнання такого правочину недійсним. Одне лише посилання на обставини укладення Договору дарування після виникнення зобов`язання з повернення суми позики є лише припущенням та жодним чином не створює перешкод у свободі володіння, користування і розпорядження своїм майном. Позовна заява не містить посилання на обставини, а також на докази, які б вказували на наявність підстав для визнання правочину недійсним. Позовні вимоги ґрунтуються виключно на припущеннях. Крім того просила застосувати строки позовної давності. 01.05.2025 на електрону адресу суду в системі «Електронний суд» надійшла відповідь представника позивача [PERSON] - адвоката Андренка В.Ю. на відзив, в якому просив: позовні вимоги [PERSON] задовольнити; визнати недійсним договір дарування від 13.11.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] земельну, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3935; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку площею 0.0121 Га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON] РНОКПП [NUMBER] ; стягнути з відповідачів в рівних частинах на його користь понесені ним витрати по справі (т. 1 а.с. 191-194). На обґрунтування відповіді на відзив зазначає, зокрема, що 28.10.2019 Київським районним судом м. Харкова відкрито провадження у справі № 953/21128/19 за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.09.2018 в сумі 1963511,50 грн., 3% річних у розмірі 46789,03 грн. Не погодившись з ухвалою суду про відкриття провадження у справі, представником [PERSON] адвокатом Шевцовим О.А., 15.11.2019 до Харківського апеляційного суду подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Разом з апеляційною скаргою подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження у якій представник [PERSON] , адвокат Шевцов О.А. посилається на те, що копію повного тексту оскаржуваної ухвали отримано поштою 04.11.2019, що підтверджується поштовим конвертом з відповідним трек номером 6130110401372 та відповідної інформацією з офіційного сайту «УКРПОШТА». Тобто на момент укладення спірного договору дарування [PERSON] було достеменно відомо про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] про стягнення коштів. [PERSON] з 04.11.2019, знаючи про існування відносно неї цивільної справи та маючи вільний доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень, достеменно знала про існування ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 по справі № 953/21128/19 про відмову у задоволенні заяви представника [PERSON] про забезпечення позову. Тобто усвідомлюючи те, що [PERSON] має намір вжити заходів забезпечення позову, з метою недопущення звернення, в подальшому, звернення стягнення на єдине майно, що на той час перебувало в її власності, 13.11.2019 вчинила свідомі дії направлені відчуження земельної ділянки, шляхом укладення договору дарування зі своєю матір`ю, яка на той час мешкала разом з нею за адресою: [ADDRESS] . В своїй позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсними договір дарування земельної ділянки, хоча він не є стороною цих угод. Позивач аргументує це тим, що земельна ділянка, яке є предметом договору, є єдиним майном за рахунок якого можливо було частково задовільнити його вимоги при виконанні рішення суду у справі № 953/21128/19 за позовом [PERSON] про стягнення зі [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 12.09.2018 року в сумі 1963511,50 грн., 3% річних у розмірі 46789,03 грн.. [PERSON] мав намір задовольнити свої вимоги за рахунок майна [PERSON] , включаючи земельну ділянку, тому зацікавлений, щоб воно залишалося у власності [PERSON] .. Однак [PERSON] з метою недопущення звернення стягнення на вказане майно свідомо уклала оспорюваний договір зі своєю матір`ю, яка в подальшому провела його відчуження третій особі [PERSON] . Крім того з доданих відповідачем [PERSON] до відзиву на позов документів, а саме розписки [PERSON] про отримання коштів в рахунок продажу земельної ділянки, вбачається що остання отримала кошти 13.11.2019 за місяць до укладення договору купівлі продажу майна. Тобто фактичне відчуження відбулося в той самий день, що й укладення договору дарування, а документальне оформлення через місяць, що свідчить про відсутність наміру володіти вказаним майном. Натомість свідчить про змову [PERSON] та [PERSON] на вчинення дій направлених на виведення з власності [PERSON] майна на яке можливо звернути стягнення за для часткового задоволення вимог [PERSON] . Крім того, на теперішній час воєнний стан в Україні не припинено, а тому строк позовної давності не сплив. 06.05.2025 на електрону адресу суду в системі «Електронний суд» надійшла відповідь представника відповідача [PERSON] адвоката Бородіної Є.А. на відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в повному обсязі (т. 1 а.с. 203-205). На обґрунтування відповіді на відзив зазначила, зокрема, що Київським районним судом м. Харкова, в межах розгляду цивільної справи № 953/1433/20, вже було вирішено питання щодо недійсності договору дарування земельної ділянки, яка є предметом даної судової справи. Так, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2024, у справі №953/1433/20 було розглянуто позовну заяву [PERSON] , в якій однією з позовних вимог позивач просив визнати недійсним договір дарування від 13.11.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3935. Зазначеним рішенням суду у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними позивачу відмовлено. Окрім того, постановою Харківського апеляційного суду у цій самій справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2024 залишено без змін. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вказав мотивами свого рішення те, що позивачем не доведено, що відповідачка знала про розгляд справи судом про стягнення з неї на користь позивача боргу та що вона могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що належить їй на праві власності. З огляду на обставини справи достатніх доказів, що дії сторін при укладенні договору дарування та у подальшому при укладенні договору купівлі-продажу, направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому, судового рішення про стягнення коштів, суду не надано. Судовим розглядом встановлено, що навіть при наявності боргу у первісного власника спірної ділянки, відбулось фактичне виконання умов договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки, відтак, факту відсутності в учасників правочинів наміру створити юридичні наслідки- позивачем не доведено. Доказів того, що земельна ділянка є забезпеченням виконання боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, а також відсутності будь-якої іншої можливості відповідачки виконати ці зобов`язання перед позивачем, суду не надано. Оцінюючи обґрунтування позовних вимог, в частині порушення прав позивача внаслідок укладення спірних правочинів, суд дійшов остаточного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що спірні правочини порушили права та інтереси позивача, а визнання правочинів недійсними призведе до відновлення його прав та інтересів. Колегія суддів Харківського апеляційного суду погодилась з такими висновками суду, виходячи з того, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Як встановлено судовим розглядом, спірні договори купівлі-продажу та дарування були фактично виконані внаслідок державної реєстрації права нових власників, та використання останнім власником земельної ділянки шляхом встановлення на ній паркана, що й було підставою для первинних позовних вимог у даній справі. При цьому позивач всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів поза розумним сумнівом, що на день укладення спірних договорів відчуження земельної ділянки відбулося з умислом на ухилення позичальника від сплати боргу за договором позики. Відповідне рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення боргу у справі № 953/21128/19 про задоволення позову [PERSON] та стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 12.09.2018 було ухвалено після укладення вказаних договорів та звернення до суду з цим позовом у справі № 953/1433/20, який був розглянутий рішенням суду, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Отже, позивач не довів достатніми доказами, що спірні договори мають фраудаторний характер. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2025 закрито підготовче провадження по цивільній справі за вказаною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 4-5). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.12.2025 поновлено [PERSON] процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів; клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено; витребувано від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінди Н.О. належним чином завірену копію договору дарування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, площею 0,0121 Га, укладений 13.11.2019, між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3935 (т. 2 а.с. 88-90). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Андренко В.Ю. підтримав позовну заяву, просив її вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Бородіна Є.А. заперечувала проти задоволення позовної заяви, підтримали поданий відзив на позовну заяву. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Суд не має відомостей про причину неявки відповідачів [PERSON] , [PERSON] , які повідомлялися про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від яких не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за їх відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних, та що відповідає передбаченим статтею 2 ЦПК України завданням та основним засадам цивільного судочинства. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 (справа №953/21128/19) у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено (т. 1 а.с. 9). Згідно мотивувальної частини ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019, представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2019, посилаючись на те, що предметом позову є стягнення коштів основної суми боргу та стятнення 3% річних. Дана земольна ділянка є єдиним майном, що зареєстровано за відповідачем на підставі права власності та єдиним майном за рахунок якого можливе виконання рішення суду. Відчуження даного майна може унеможливити виконання рішення суду у разі прийняття його на користь позивача, тому представник позивача вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішенні суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 (справа №953/21128/19) у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено (т. 1 а.с. 10). Згідно копії договору дарування від 13.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), дарувальний передала, а обдарована прийняла у дар належну Дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0121 га, місце розташування: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 6310136600:08:001:0186; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 2 а.с. 100). Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.11.2019 (справа №953/21128/19) поновлено представнику [PERSON] адвокату Шевцову О.А. пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] адвоката Шевцова О.А. на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (т. 1 а.с. 84). В мотивувальній частині ухвали Харківського апеляційного суду від 22.11.2019 (справа №953/21128/19) колегія суддів зазначила, зокрема, що разом з апеляційною скаргою подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження у якій представник [PERSON] адвокат Шевцов О.А. посилався на те, що копію повного тексту ухвали отримано поштою 04.11.2019. Згідно копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.12.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацької О.Б., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,0121 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 6310136600:08:001:0186 (т. 1 а.с. 65-68). Відповідно до копії розписки від 13.11.2019, [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 3500 доларів США від [PERSON] в рахунок продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:001:0186, площею 0,0121 гектарів за адресою: [ADDRESS] , з котрих 42300 грн. за ділянку та 41000 грн. будівельні матеріали, паркан, ворота (т. 1 а.с. 69). Постановою Харківського апеляційного суду від 19.02.2020 (справа №953/21128/19) апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Андренка В.Ю. задоволено частково; ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 скасовано та постановлено нове судове рішення; відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] від 07.11.2019 про забезпечення позову з інших підстав (т. 1 а.с. 11-13). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 (справа №953/21128/19) позов [PERSON] задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.09.2018, що складається з основної суми заборгованості у розмірі 1916722 грн. 50 коп., та 3% річних у розмірі 46789 грн. 03 коп., а всього 1963511 грн. 53 коп.; в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 9605,00 грн. (т. 1 а.с. 18-19). Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.10.2023 (справа №953/21128/19) апеляційну скаргу [PERSON] , поданою в її інтересах представником адвокатом Шевцовим О.А., задоволено частково; рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 скасовано в частині розподілу судових витрат; судові витрати [PERSON] за подачу позову в розмірі 9605,00 грн. компенсувати за рахунок держави; в іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 залишено без змін (т. 1 а.с. 14-17). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №404547272 від 20.11.2024, земельна ділянка з кадастровим номером 6310136600:08:001:0186 площею (га): 0.0121, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №861, виданого 13.12.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацької О.Б. (т. 1 а.с. 20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див. постанову Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду від 26.04.2023 у справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається (див. постанову Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 14.07.2020 у справі № 754/2450/18, 19.11.2025 у справі № 367/6231/23 провадження № 61-3355св25. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Тож саме позивач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що потрібно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно з правилами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що договір дарування нерухомого майна від 13.11.2019 відповідачем [PERSON] було укладено в період розгляду Київським районним судом м. Харкова цивільної справи №953/21128/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, провадження по якій відкрито 28.10.2019. Однак, даних, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування нерухомого майна від 13.11.2019, відповідач [PERSON] знала про відкриття провадження 28.10.2019 за вказаною позовною заявою, матеріали справи не містять. Доводи представника позивача щодо обізнаності [PERSON] про відкриття провадження за вказаною цивільною справою, у зв`язку з тим, що в мотивувальній частині ухвали Харківського апеляційного суду від 22.11.2019 (справа №953/21128/19) колегія суддів зазначила, зокрема, що разом з апеляційною скаргою подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження у якій представник [PERSON] адвокат Шевцов О.А. посилався на те, що копію повного тексту ухвали отримано поштою 04.11.2019, не підтверджують факту обізнаності саме [PERSON] про наявність вказаної позовної заяви станом на 13.11.2019. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Позивач, стверджуючи про те, що договір дарування укладено з метою створення перешкод у виконанні судового рішення та, що йому створено перешкоди у виконанні рішення Київського районного суду м. Харкова у справі №953/21128/19 про стягнення заборгованості, не надав до суду доказів умисного характеру дій відповідачів або їх зв`язку із порушенням його прав, не надав доказів, які б підтверджували неможливість реалізації його прав, чи факт перешкоджання з боку відповідачів. При цьому, свої доводи позивач обґрунтовує лише на припущеннях, що не є достатньою підставою для задоволення позову згідно ст. 81 ЦПК України. Той факт, що позивач міг розраховувати на виконання боржником [PERSON] своїх зобов`язань за рахунок наявного у неї майна, яке було відчужено на підставі оспорюваного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання його недійсним. Судом не встановлені обставини про те, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вчинив право на зло». Враховуючи викладене, суд вважає, що сукупність наведених обставин не доводить фактів недобросовісності відповідачів під час укладення спірного договору дарування, зловживання своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, відчуження належного [PERSON] майна з метою уникнення звернення стягнення [PERSON] на її майно як боржника, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до визнання договору дарування недійсним. Крім того, як зазначено вище, 22.11.2024 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява [PERSON] , в якій позивач просив визнати недійсним договір дарування від 13.11.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Наталією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за №3935; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку площею 0.0121 Га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; стягнути з відповідачів в рівних частинах на користь позивача понесені витрати по справі. При цьому, згідно наданих даних, зокрема копії рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2024 у справі №953/1433/20, 28.01.2020 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.12.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б., зареєстрований в реєстрі за №861 та зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку. 07.02.2020 позивачем подано позовну заяву в якій позовні вимоги збільшені. Позивач просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.12.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Конопацькою О.Б. та зареєстрований в реєстрі за №861; зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0121 га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186 розташовану за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування від 13.11.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №3935; зобов`язати [PERSON] повернути у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0121 га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 21-26). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2024 (справа №953/1433/20) у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено; заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2020 скасовано (т. 2 а.с. 21-26). Постановою Харківського апеляційного суду від 14.11.2024 (справа №953/1433/20) апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення; рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.01.2024 залишено без змін (т. 2 а.с. 27-34). В мотивувальній частині постанови Харківського апеляційного суду від 14.11.2024 колегія суддів зазначила, зокрема, що як встановлено судовим розглядом, спірні договори купівлі-продажу та дарування були фактично виконані внаслідок державної реєстрації права нових власників, та використання останнім власником земельної ділянки шляхом встановлення на ній паркана, що й було підставою для первинних позовних вимог у даній справі. При цьому позивач всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів поза розумним сумнівом, що на день укладення спірних договорів відчуження земельної ділянки відбулося з умислом на ухилення позичальника від сплати боргу за договором позики. Відповідне рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення боргу у справі № 953/21128/19 про задоволення позову [PERSON] та стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 12.09.2018 було ухвалено після укладення вказаних договорів та звернення до суду з цим позовом у справі № 953/1433/20, який був розглянутий рішенням суду, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Отже, позивач не довів достатніми доказами, що спірні договори мають фраудаторний характер. Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)). Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)). В даному випадку, при попередньому розгляду позовної заяви [PERSON] у справі №953/1433/20 до тих самих відповідачів, а саме, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щодо того самого предмету спору, а саме, визнання недійсним договору дарування від 13.11.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за №3935, Київським районним судом м. Харкова та Харківським апеляційним судом перевірялися доводи позивача щодо наявності фраудаторного характеру при укладенні вказаного договору дарування, за результатами розгляду якої в задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовлено. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8)). Висновки судових рішень в інших справах, зокрема про відмову в позові, не є обставинами справи, встановленими судами, є правовою оцінкою обставин, встановлених судами, і не мають преюдиціального значення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21, пункт 93)). Водночас зазначені судові рішення усунули стан правової невизначеності і забезпечили, що всі учасники правовідносин могли у майбутньому знати про права всіх учасників, не порушуючи їх (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справа № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 59)). Тому особи, які брали участь у зазначених справах, не можуть ставити під сумнів дійсність договору дарування від 13.11.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрованого в реєстрі за №3935. Крім того, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 в справі № 523/17429/20 вказано, що «метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину». У постанові від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17 Верховний Суд зробив висновок, що ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 в справі № 161/12564/21. Верховний Суд вказав на те, що при задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації та відновлення становища шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру, суди не звернули уваги, що: метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Тому судові рішення в частині задоволених позовних вимог про скасування державної реєстрації та відновлення становища шляхом визнання за [PERSON] 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру належить скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру [PERSON]. Касаційний суд акцентує увагу, що постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за [PERSON] права спільної часткової власності в розмірі 1/2 на квартиру (подібний висновок в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19). Отже, оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав до визнання недійсним договору дарування від 13.11.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №3935, позовні вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку площею 0.0121 Га кадастровий номер 6310136600:08:001:0186, розташовану за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , також задоволенню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 1 до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) дійшла висновку про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подання вказаного позову до суду підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed