Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

У січні 2026 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «Універсал Банк» про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він [PERSON] , старший лейтенант, перебуває на військовій службі за мобілізацією в [NUMBER] батальйоні територіальної оборони військової частини [NUMBER] , являючись учасником бойових дій, згідно посвідчення офіцера ЗСУ серії [NUMBER] , перебуває на військовій службі в ЗСУ нагороджений відзнакою Президента України. В період з 08.05.2022 по 13.05.2022, з 03.03.2023 по 07.03.2023 року, брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Костянтинівка Краматорського району Донецької області, п.п. Гремячка Шосткинського району Сумської області, в п.н. Привілля Бахмутського району Донецької області. З метою реалізації права на використання пільг, визначених ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 31.08.2025 року він звернувся до контактного центру monobank АТ «Універсал Банк» з проханням застосувати пільгу, передбачену п.15. ст. 14 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Листом від 11.09.2025 «Універсал Банк» у задоволенні вказаного звернення відмовлено, з тих підстав, що пільга передбачена п.15. ст. 14 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується виключно до осіб, які мають статус військовослужбовців, та враховуючи вимоги пункту 17 Положення, член добровольчого формування територіальної громади не може одночасно мати статус військовослужбовця. У зв`язку з чим на таких осіб не поширюється пільга, визначена п.15 ст. 14 Закону про захист військовослужбовців. Банк зазначає, що станом на 22.09.2025 року не має підстав для застосування пільги, оскільки позивач є членом добровольчого формування територіальної оборони. На підставі викладеного, оскільки з 2022 року по час звернення до суду з вказаним позовом, він є військовослужбовцем, а з 07.12.2023 має статус учасника бойових дій, просив визнати позивача перед відповідачем АТ «Універсал Банк», як особу, яка має статус військовослужбовця. Визнати протиправною дію АТ «Універсал Банк» у відмові в застосуванні пільги для позивача. Застосувати пільги у користуванні карткою АТ «Універсал Банк» для позивача. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Іршавського районного суду від 30.01.2026 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 17.02.2026 від АТ «Універсал Банк» до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки пільга передбачена п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується виключно до осіб, які мають статус військовослужбовця. Зазначає, що станом на день надання відзиву відсутні підстави для застосування пільги визначеної п.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки позивач [PERSON] є членом добровольчого формування територіальної оборони. Вказує, що в період проходження позивачем військової служби за мобілізацією списання відсотків за користування кредитними коштами позивача не відбувалось. Також зазначає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту. 26.02.2026 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому сторона позивача позов підтримала і просить такий задовольнити, а у відзиві відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили такий задовольнити на підставах, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, на відеоконференцзв`язок не вийшов. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг (далі Умови), розміщені на офіційному сайті у мережі Інтернет. Між ПриватБанком та Позивачем склалися довготривалі договірні правовідносини шляхом укладання договору про надання банківських послуг як клієнта/Позичальника і Кредитора/банка, що надає банківські послуги та обслуговує банківські рахунки, починаючи з 30.01.2020. Так, 30.01.2020 позивач [PERSON] підписав анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг, у відповідності до п.2 якої, позивач погодився з тим, що Анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладання якого позивач підтвердив і зобов`язався виконувати його умови. У вказаній Заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 30.01.2020 р. вказані умови кредитування і правові висновки Верховного Суду в аналогічних цивільних справах (наприклад, постанова ВС від 12 лютого 2020 р. по справі № 382/327/18-ц провадження № 61-21994 св 19), постанова ВС від 26 лютого 2020 р. по справі № 355/1091/17(провадження № 61-35746св18) наголошують на тому, що підписані умови кредитування є погодженими сторонами. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017 р. договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено щодо інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Так, кредитодавець розмішує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності.» Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Згідно ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 ст. 11 Закону України „Про електронну комерцію" передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Надані сторонами докази свідчить про те, що між Банком та клієнтом погоджені умови кредитного договору. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості позивачу нараховувалися відсотки за користування кредитом. 31.08.2025 року позивач [PERSON] звернувся до контактного центру monobank АТ «Універсал Банк» з проханням застосувати пільгу, передбачену п.15. ст. 14 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Листом АТ «Універсал Банк» від 11.09.2025 було відмовлено у задоволенні заяви про застосування пільги визначеної п.15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки [PERSON] не є військовослужбовцем. Також, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 08.05.2022 по 13.05.2022, з 03.03.2023 по 07.03.2023 року, брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Костянтинівка Краматорського району Донецької області, п.п. Гремячка Шосткинського району Сумської області, в п.н. Привілля Бахмутського району Донецької області. [PERSON] з 2022 року по час звернення до суду з вказаним позовом є військовослужбовцем, а з 07.12.2023 має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , копією посвідчення серії [NUMBER] , копією довідки командира військової частини від 10.01.2026, копією Витягу із послужного списку, копією довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 03.04.2023, копією довідки військової частини від 20.03.2024, копією витягу із наказу командира військової частини від 21.01.2025, копією контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадових осіб офіцерського складу від 13.05.2023, копією посвідчення серії [NUMBER] . Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц, провадження №61-21025св18. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75 затверджено перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 листопада 2022 року, наказом Мінреінтеграції від 30 листопада 2022 року № 280 затверджено оновлений перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якої відноситься, зокрема: Запорізька область - Запорізька міська територіальна громада. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про основи національного спротиву» до складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони. Громадяни України зараховуються до складу добровольчих формувань територіальних громад за місцем своєї реєстрації. У разі введення воєнного стану громадяни України можуть зараховуватися до складу добровольчих нормувань територіальних громад також безпосередньо в районах ведення воєнних бойових) дій. На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. Ч.5 ст.9 Облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц, провадження №61-21025св18. Відповідно до ст.24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Отже, оскільки позивач [PERSON] з 2022 року є добровольцем територіальної оборони у складі військової частини та знаходиться у безпосередньому керівництві та під контролем командира військової частини Сил територіальної оборони та виконує завдання територіальної оборони України, а тому на [PERSON] поширюються пільги, передбачені ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», і він має право на звільнення від нарахування процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, пені. Що стосується посилання відповідача про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, то суд вважає, що вказані доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту Одне право має захищатися одним позовом. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18). Отже, встановивши, що на позивача поширюється дія пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд, з урахуванням меж заявлених вимог, з огляду на ті обставини, що право позивача на такі пільги, у зв`язку з його перебуванням у складі добровольчого формування територіальної громади оспорюється відповідачем, вважає, що належним і ефективним способом захисту прав позивача є визнання відмови у застосуванні пільги протиправною (неправомірною) та зобов`язання відповідача застосувати таку пільгу. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1331,20 грн.

Outcome: approved