Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

у січні 2026 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати його батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] та стягнути аліменти на утримання сина та на себе. Обґрунтовано позов тим, що Позивач проживала спільно в цивільному шлюбі із [PERSON] , який є батьком [PERSON] , [INFO] . На сьогоднішній час їх спільна дитина проживає разом з Позивачем, Відповідач не визнає себе батьком, участі у його вихованні та утриманні не приймає, Позивач повністю забезпечує потреби спільної їхньої дитини. Перед зверненням до суду задля виключення потенційних сумнів щодо можливого батьківства Відповідача, Позивачем було проведено молекулярно-генетичне дослідження, відповідно до якого вбачається, що Відповідач є біологічним батьком дитини з вірогідністю 99,999996 %. Враховуючи, що відповідач не визнає своє батьківство, а також потреби в матеріальному забезпеченні дитини, позивач звернулася з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач відповідь на відзив не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2026 року яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 02.03.2026 сторони не з`явилися. Позивач через канцелярію суду подала заява про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи по суті сповіщався завчасно та належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалась за адресою його місця проживання. Представник третьої особи - Менського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Корюківському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 грудня 2024 року [PERSON] народився [INFO] в м. Чернігові, батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 6). Згідно Висновку молекулярно-генетичного дослідження від 09.10.2025 року за № 50331, [PERSON] , [INFO] із вірогідністю 99,999996%. є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.8-23) Відповідно до ч. 3 ст.12 та ч.ч. 1,3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини. Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною. Згідно частини 1 статті 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до частини 2 статті 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Згідно частини 3 статті 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно частини 4 статті 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: partial