Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] у якій вказує, що 19.09.2023 року близько 19-50 год, у м. Чернівці по вулиці Галицький Шлях, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням громадянина [PERSON] . Під час цієї пригоди були заподіяні механічні пошкодження автомобілю марки «Ford», державний номерний знак [NUMBER] . На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ТДВ "CK "ГАРДІАН". У подальшому, постановою Садгірського районного суду м. Чернівці відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, а власник автомобіля марки «Ford», звернувся до позивача з повідомленням про настання події та заявою про страхове відшкодування. За результатами розгляду повідомлення йому було виплачене страхове відшкодування у розмірі 17 287 гривень. Разом із тим позивач переконує, що відповідач використовував свій автомобіль, як таксі, про що свідчить його зовнішній вигляд. Зазначає, що під час укладення договору страхування, власник автомобіля «Volkswagen» не вказував про його використання у якості таксі, відповідно до розрахунку вартості полісу було застосовано інший коригуючий коефіцієнт. Натомість положеннями статті 38 - 1 Закону України «Про обов язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортно: пригоди, зобов язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Враховуючи викладені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на їхню користь 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування, що складає 8643,75 гривень. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду письмову заяву з проханням справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України. Судом встановлено, що 19.09.2023 року близько 19-50 год, у м. Чернівці по вулиці Галицький Шлях, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням громадянина [PERSON] . Під час цієї пригоди були заподіяні механічні пошкодження автомобілю марки «Ford», державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Встановлено також, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ТДВ "CK "ГАРДІАН", про що свідчить поліс № АР/3881545 від 05.07.2023 року. Власник автомобіля марки «Ford», [PERSON] , звернувся до ТДВ «СК «Гардіан» із повідомленням про настання події від 25.09.2023 року, та заявою про страхове відшкодування від 25.09.2023 року. За результатами розгляду повідомлення заяви, водію автомобіля марки «Ford» було виплачене страхове відшкодування у розмірі 17 287 гривень, про що свідчить платіжна інструкція № 190364 від 27.10.2023 року. Разом із тим, позивач стверджує, що застрахований автомобіль «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , використовувався як таксі, що дає підстави застосувати правовий механізм повернення частини виплаченого страхового відшкодування. Оцінюючи доводи позивача, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Порядок виплати страхового відшкодування внаслідок ДТП регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV), який діяв на момент виникнення даних правовідносин. В даній справі сторонами не оспорюються обставини ДТП, розмір страхового відшкодування та/чи інші пов`язані із цим обставини. Натомість позивач зазначає про наявне у нього право на відшкодування частини виплаченого страхового відшкодування на підставі ст. 38-1 вказаного Закону. Статтею 38-1 Закону № 1961-IV було визначено, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Варто роз`яснити, що коригуючий коефіцієнт при укладенні договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ОСЦПВ) це встановлений страховиком у межах законодавства числовий показник, який застосовується до базового страхового платежу з метою індивідуалізації розміру страхової премії залежно від конкретних умов страхування та ступеня ризику. Сутність коригуючого коефіцієнта полягає в тому, що базовий страховий тариф не є фіксованою сумою для всіх страхувальників, а підлягає множенню на відповідні коефіцієнти, які враховують індивідуальні характеристики ризику. Таким чином, остаточний розмір страхового платежу визначається як добуток базового платежу та сукупності передбачених коефіцієнтів. Метою застосування коригуючого коефіцієнта є забезпечення принципу еквівалентності страхування тобто відповідності розміру страхового платежу реальному рівню страхового ризику. Особи, які створюють підвищений ризик настання страхового випадку (наприклад, через попередні ДТП або використання транспортного засобу в комерційних перевезеннях), сплачують більшу страхову премію. Водночас особи з безаварійною історією користуються зниженими коефіцієнтами, що зменшує розмір страхового платежу. На час виникнення правовідносин, тобто укладення вищевказаного договору страхування, розмір коефіцієнтів було встановлено постановою Правління Національного банку України № 108 від 30.05.2022 року, якою затверджено додаток до Положення про перелік, значення та порядок застосування коригуючих коефіцієнтів під час укладання страховиками договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У п. 30 переліку (ІІІ сфера використання (КЗ) зазначено, що у випадку страхування легкового автомобіля, який використовується фізичною особою для надання послуг із перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, встановлюється коефіцієнт у розмірі від 1,1 до 1,4. Як встановлено із вищевказаного полісу № АР/3881545, такий коефіцієнт застосовано не було. Натомість застосовано коефіцієнт 1, як для легкового автомобіля (крім таксі), який використовується фізичною особою. Таким чином дійсно, якщо після здійсненого страхового відшкодування буде виявлено, що автомобіль, який було застраховано, було використано у іншій сфері, зокрема, як таксі, то особа, відповідальна за шкоду, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Разом із тим, використання транспортного засобу як таксі, необхідно довести у встановленому порядку. При цьому тягар доведення покладається на позивача. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, ст. 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначено, що таксі - легковий автомобіль, обладнаний розпізнавальним ліхтарем оранжевого кольору, який встановлюється на даху автомобіля, діючим таксометром, сигнальним ліхтарем із зеленим та червоним світлом, розташованим у верхньому правому кутку лобового скла, і який має нанесені композиції з квадратів, розташованих у шаховому порядку на дверцятах автомобіля з лівого та правого боків, призначений для надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку. Статтею 39 вказаного Закону також визначено, що для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі необхідно мати: для автомобільного перевізника - ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України; для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України. Для автомобільного самозайнятого перевізника: ліцензія, посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, сервісна книжка, медична довідка. Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу встановлено також постановою Кабінету Міністрів України № 1081 «Про затвердження Правил надання послуг таксі», де встановлено умови надання послуг таксі, вимоги щодо оформлення документів для водія та транспортного засобу, технічні вимоги до автомобілів, які працюють у таксі, порядок застосування і використання таксометра, тощо. Крім цього, порядок оформлення ліцензії на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 323 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з перевезення пасажирів автомобілями таксі». Бачимо, що для того, аби автомобіль відповідав вимогам «таксі», необхідно встановити його відповідність великому обсягу критерів. Такий транспортний засіб повинен відповідати сукупності визначених законом критеріїв, які стосуються як його технічного стану та спеціального обладнання, так і правового статусу перевізника та водія. Зокрема, автомобіль має використовуватися суб`єктом господарювання, який у встановленому порядку отримав ліцензію на здійснення перевезень пасажирів, відповідати встановленим технічним вимогам, бути обладнаним необхідними розпізнавальними ознаками та засобами обліку вартості поїздки (у випадках, передбачених законодавством), а водій відповідати кваліфікаційним вимогам та мати належні дозвільні документи. Таким чином, статус «таксі» є результатом не лише фактичного використання транспортного засобу для перевезення пасажирів, а й підтвердження його відповідності комплексу нормативно визначених організаційних, технічних і правових критеріїв. Натомість, позиція позивача про те, що автомобіль «Volkswagen» із державним номерним знаком [NUMBER] , використовується як таксі грунтується виключно на одному доказі копії фотознімку. На ньому зафіксовано автомобілі на проїздній частині автодороги, один із яких автомобіль марки «Ford» із державним номерним знаком [NUMBER] . Видно тільки його задню частину. Інший автомобіль розміщено перпендикулярно до автомобіля «Ford» у безпосередній близькості. Ймовірно автомобілі зафіксовані після зіткнення, однак однозначно про це стверджувати не виявляється можливим, адже на знімку не видно ані їхнього контакту, ані пошкоджень автомобілів. Що стосується іншого автомобіля (про який зазначає позивач), то його видно тільки на половину зокрема видима його бокова права частина. Також можна стверджувати, що він білого кольору. На даху розміщений знак «TAXI». Будь-яких інших ознак, зокрема номера автомобіля, його марки чи моделі, тощо, за якими можна було б розпізнати даний транспортний засіб відсутні. Відсутні і будь-які інші докази, які б підтверджували посилання позивача про те, що вказаний автомобіль є саме «Volkswagen» із державним номерним знаком [NUMBER] , а також ті, які б доводили, що вказаний автомобіль використовували як таксі. Оцінюючи подані позивачем докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставину використання застрахованого транспортного засобу як таксі на момент настання дорожньо-транспортної пригоди. Наявність на даху одного з автомобілів позначення «TAXI» сама по собі не дає можливості встановити, що саме цей автомобіль є транспортним засобом відповідача, а також не підтверджує факт здійснення господарської діяльності з перевезення пасажирів у встановленому законом порядку. Отже, правовий статус «таксі» визначається не лише зовнішніми ознаками транспортного засобу, а комплексом організаційних, технічних та правових критеріїв, встановивши які, можна дійти певного висновку. Крім того, сам факт наявності на даху транспортного засобу розпізнавального знака «TAXI», навіть якщо припустити його належність відповідачу, не є достатнім доказом використання автомобіля у сфері комерційних перевезень у розумінні законодавства про автомобільний транспорт та законодавства про обов`язкове страхування. Крім того, положення статті 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягають застосуванню виключно у разі доведеності факту використання забезпеченого транспортного засобу у сфері, що передбачає інший (вищий) коригуючий коефіцієнт, ніж визначено договором страхування. Така обставина входить до предмета доказування у даній справі та має бути підтверджена належними і допустимими доказами. Відповідно до статей 77, 79, 80, 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обов`язок доведення обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю сторону. Натомість позивач обмежився посиланням на фотознімок, який не дозволяє ідентифікувати транспортний засіб та не підтверджує фактичне здійснення діяльності з перевезення пасажирів на таксі у встановленому законом порядку. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами використання автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак [NUMBER] , як таксі на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, а відтак відсутні правові підстави для застосування механізму, передбаченого статтею 38-1 Закону № 1961-IV, щодо стягнення з відповідача 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. За таких обставин заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed