Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 04.09.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 418969560 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі від 2 000,00 до 50 000,00 грн. Строк дії договору становить 5 років. Зазначає, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало позичальнику грошові кошти. Згідно з розрахунком заборгованості, позичальником використано кредитний ліміт (отримано кошти) у розмірі 11 292,15 грн. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором №418969560 від 04.09.2021 перейшло до ТОВ «Таліон плюс». 02.05.2024 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №418969560 від 04.09.2021 року. Згідно з додатком 1 (реєстром боржників) до цього договору факторингу, заборгованість [PERSON] станом на дату відступлення права вимоги складала 48 879,69 грн. Вказує на те, що відповідач жодних платежів на користь нового кредитора не здійснював, а відтак станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором №418969560 від 04.09.2021 становить 48 879,69 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 9 985,74 грн.; заборгованість по відсотках - 38 893,95 грн., у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Обласова С.А. до суду надійшла заява, відповідно до якої сторона відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог, при цьому зазначає, що відповідачем кредитний договір № 418969560 від 04.09.2021 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в електронному вигляді не укладав та не підписував, електронного підпису або електронного цифрового підпису не отримував. Матеріали справи містять копію договору № 418969560 від 04.09.2021, в якому позивачем зазначено, що його підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, проте, позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис або ідентифікатор належить саме відповідачу. Також до суду надано паперові копії електронних доказів, а оригінали цифрового файлу в форматі PDF, DOC(X), XML надано не було, тобто неможливо перевірити відповідність копії оригіналу. В матеріалах справи будь-які докази, що підтверджують перерахування коштів відповідачу від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором № 418969560 від 04.09.2021, а також отримання саме відповідачем вищезазначених коштів. Представник зауважує, що надана позивачем до суду електронна копія кредитного договору № 418969560 від 04.09.2021 з додатками, відповідачем та кредитодавцем не підписані. Водночас перевіркою зазначеного файлу через систему Центрального засвідчувального органу встановлено відсутність електронних підписів. Зважаючи на викладене, кредитний договір № 418969560 від 04.09.2021 не узгоджений сторонами взагалі. Крім того, матеріали справи не містять також і доказів фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) . Також на думку сторони відповідача, розрахунки заборгованості за договором, копію якого додано до позовної заяви є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року матеріали справи передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року прийнято справу до свого провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами та у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представник позивача ТОВ «СВЕА ФІНАНС» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, при цьому матеріали справи містять клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача, не заперечують щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Судом встановлено наступні правовідносини. 04.09.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 418969560 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі від 2 000,00 до 50 000,00 грн. Строк дії договору становить 5 років. За умовами зазначеного договору банк взяв на себе зобов`язання з відкриття карткового рахунку, на який було встановлено кредитний ліміт, з надання картки держателю, та виконання обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за яким право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 418969560 від 04.09.2021 перейшло до ТОВ «Таліон плюс». В подальшому, до зазначеного договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 було укладено ряд додаткових угод. 02.05.2024 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №418969560 від 04.09.2021. Згідно з додатком 1 до договору факторингу, заборгованість [PERSON] станом на дату відступлення права вимоги склала 48 879,69 грн. Позивач вказує на те, що ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права вимоги, що належали первісному кредитору і стало кредитором за кредитними договорами, в тому числі за умовами договору факторингу було відступлено право вимоги за заборгованістю [PERSON] між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 418969560 від 04.09.2021 у розмірі 48 879,69 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 9 985,74 грн.; заборгованість по відсотках - 38 893,95 грн. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ч. ч. 1,2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526,615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Угода, в якій відбувається заміна однієї зі сторін, є уступкою права вимоги. Факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), у якому відбувається заміна кредитора, є різновидом таких угод. Тобто, факторинг - це комплекс кредитно-фінансових операцій з продажу боргових прав одного підприємства іншому суб`єкту-фактору за плату (ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що факторинг є фінансовою послугою). Фактором можуть виступати банки, інвестиційні та кредитні організації, що мають ліцензію на надання кредитів іншим особам під відсотки. Поняттю продаж боргових прав тотожні поняття «продаж дебіторської заборгованості» та «продаж прав боргових вимог». Таким чином, факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), відповідно до ст. 1077 ЦК України є операцією, у якій одна сторона (фактор) передає (або зобов`язується передати) кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає (або зобов`язується відступити) факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Позивач в обгрунтування позовних вимог вказав, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за яким право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 418969560 від 04.09.2021 перейшло до ТОВ «Таліон плюс». 02.05.2024 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 418969560 від 04.09.2021. Згідно з додатком 1 (реєстром боржників) до цього договору факторингу, заборгованість [PERSON] станом на дату відступлення права вимоги складала 48 879,69 грн. Позивач зазначає, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало позичальнику грошові кошти. Згідно з розрахунком заборгованості, позичальником використано кредитний ліміт (отримано кошти) у розмірі 11 292,15 грн. Суд зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 910/3105/21, також зазначено: «Розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу». При цьому варто зауважити, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують факт наявності заборгованості, а також достовірних доказів, що підтверджують її розмір, а саме - первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд вважає за необхідне зазначити, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618 св 19), від 28 серпня 2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576 св 23) та ін. З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд приходить до висновку, що вимоги позову ТОВ «СВЕА ФІНАНС» про стягнення заборгованості є непідтвердженими належними доказами, та таким, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed