Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 100647254 від 01.10.2021 року, № 4063630 від 01.10.2021 року у розмірі 67715,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.10.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 100647254, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 5000,0 гривень, на строк кредитування 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% за один день користування кредитом та зобов`язався її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 17.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 17-01/2022-54, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 100647254 від 01.10.2021 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 100647254 від 01.10.2021 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Зазначає, що станом на 23.07.2025 року заборгованість за договором відповідачем не погашається, відсотки за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку чим у відповідача наявна заборгованість за цим договором у загальному розмірі 20515,0 гривень, з яких: 5000,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 15515,0 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Крім того, 10.01.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 4063630, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 10000,0 гривень, на строк кредитування 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% за один день користування кредитом та зобов`язався її повернути в порядку та строки, визначені договором. В свою чергу, 13.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 13-01/2022-79, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 4063630 від 01.10.2021 року. В подальшому, 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір факторингу № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 4063630 від 01.10.2021 року. Згідно цього договору позивач набув прав кредитора у зобов`язанні. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Зазначає, що станом на 23.07.2025 року заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку чим у відповідача наявна заборгованість за цим договором у загальному розмірі 47200,0 гривень, з яких: 10000,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 37200,0 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Всього, за двома договорами просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 67715,0 гривень, а також стягнути понесені судові витрати. Відповідач не погодився та через повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Вважає, позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази укладення [PERSON] спірних кредитних договорів шляхом підписання його одноразовим ідентифікатором, в тому числі, відсутня оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи, яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Матеріали справи також не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме відповідачу. Відтак, з огляду на докази, наявні у матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять. Таким чином, вважає, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про бажання [PERSON] вчинити будь-які дії направлені на укладення спірних кредитних договорів, а також, які б підтверджували факт отримання останнім грошових коштів, доказів передачі прав вимоги до відповідача від первісного кредитора до позивача, підтвердження сплати первісному кредитору коштів за Договором факторингу, оскільки реєстр прав вимоги не є документом, які підтверджують факт передачі кредитних коштів і не можуть бути доказами в справі на підтвердження доводів позивача про існування будь-яких кредитних зобов`язань відповідача перед позивачем. Окрім цього, розрахунок заборгованості поданий відповідачем вважає необґрунтованим, оскільки такий не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (кредитора). На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача навела аргументи, аналогічні мотивам позову. Зазначила, що обставини викладені представником відповідача у відзиві є необґрунтованими та жодним чином не спростовують позовних вимог, факту укладення між сторонами спірних договорів, наявності у відповідача заборгованості перед позивачем. Акцентувала увагу на те, що розрахунки заборгованості ґрунтуються на умовах кредитних договорів та узгоджуються з матеріалами справи. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача навів аргументи, аналогічні мотивам відзиву, вказав, що доводи викладені позивачем у відповіді на відзив не спростовують обставин викладених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У письмових поясненням представник позивача навела аргументи, аналогічні мотивам позову та відповіді на відзив, просила задовольнити позов в повному обсязі. Позовна заява поступила до суду 19.08.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 06.10.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача Єськова О.В. в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому, просить позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Бандура В.О. в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві, просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 01.10.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 100647254, відповідно до умов якого відповідач отримав позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, у розмірі 5000,0 гривень на строк 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% в день. ТОВ «МІЛОАН» перерахувало відповідачу кошти в сумі 5000,0 гривень згідно договору позики № 100647254 від 01.10.2021 року, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 11.07.2021 року про успішність транзакції та зарахування переказу на картку, а також випискою АТ «Універсал Банк» по рахунку відповідача. 17 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 17-01/2022-54, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 100647254 від 01.10.2021 року. 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 100647254 від 01.10.2021 року. Згідно витягу з Додатку реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, станом на 10.01.2023 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 20515,0 гривень, з яких: 5000,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 15515,0 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги. Згідно розрахунку заборгованості представленого позивачем, заборгованість [PERSON] за договором про споживчий кредит № 100647254 від 01.10.2021 року станом на 23.07.2025 року становить 20515,0 гривень, з яких: 5000,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 15515,0 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги. Крім того, 01.10.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 4063630, відповідно до умов якого відповідач отримав позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, у розмірі 10000,0 гривень на строк 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,50% в день. ТОВ «МІЛОАН» перерахувало відповідачу кошти в сумі 10000,0 гривень згідно договору позики № 4063630 від 10.07.2021 року, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 11.07.2021 року про успішність транзакції та зарахування переказу на картку, а також випискою АТ «Універсал Банк» по рахунку відповідача. 13 січня 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 13-01/2022-79, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання позики № 4063630 від 01.10.2021 року. 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та позивачем укладено договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 4063630 від 01.10.2021 року. Згідно витягу з Додатку реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, станом на 10.01.2023 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 48500,0 гривень, з яких: 10000,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 37500,0 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги; 1000,0 гривень - комісія. Згідно розрахунку заборгованості представленого позивачем, заборгованість [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4063630 від 01.10.2021 року станом на 23.07.2025 року становить 47200,0 гривень, з яких: 10000,0 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 37200,0 гривень - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги. Загальний розмір заборгованості за двома договорами становить 67715,0 гривень. З метою стягнення цих коштів в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Отже, аргументи представника відповідача щодо неналежності в даній справі позивача слід вважати безпідставними. Докази, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги не оспорюються і з огляду на презумпцію правомірності правочинів, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги до відповідача, він вправі пред`являти відповідну вимогу про стягнення коштів. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі яка розглядається договори про споживчий кредит № 100647254 від 01.10.2021 року та № 4063630 від 01.10.2021 року, укладені сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, про що зазначено в Розділах 6 договорів, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Водночас, всупереч зазначеним нормам, представник відповідача не надав жодного належного і допустимого доказу для спростування факту укладення [PERSON] договорів про споживчий кредит № 100647254 від 01.10.2021 року та № 4063630 від 01.10.2021 року в електронному вигляді та накладення на них будь якого іншого підпису (одноразового ідентифікатора) ніж зазначеного у таких договорах, внаслідок чого відповідні аргументи останнього суд відхиляє. Реєстрація [PERSON] в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції підтверджується довідками ТОВ «МІЛОАН» від 01.10.2021 року за номером 380984581788, одноразовий ідентифікатор Z45483 (договір № 100647254), за номером 380984581788, одноразовий ідентифікатор F43861 (договір № 4063630). Використання відповідачем абонентського номеру [NUMBER] також підтверджується поданими процесуальними документами сторони відповідача із зазначенням такого як засобу зворотного зв`язку. Разом з тим, не погоджуючись з розрахунком заборгованості за кредитними договорами, які подані позивачем, відповідач не подав суду своїх розрахунків заборгованості. Крім того, за змістом частини першої статті 1047, частини першої статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому, відповідно частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тобто, письмова форма договору внаслідок його реального характеру є підтвердженням отримання грошових коштів і саме на позичальника закон покладає обов`язок доказування протилежного. Проте, як і в попередньому випадку відповідач не надав жодного підтвердження факту неотримання грошових коштів за договорами про споживчий кредит № 100647254 від 01.10.2021 року та № 4063630 від 01.10.2021 року і за відсутності таких доказів відповідні аргументи представника відповідача суд визнає безпідставними. При цьому, суд також відхиляє твердження представника відповідача про неотримання [PERSON] грошових коштів за спірними кредитними договорами, оскільки такі укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, відповідач не довів, що кредитні договори укладено іншою особою, грошові кошти перераховані на банківський рахунок та відповідну банківську картку, що йому не належить. Разом з тим, відповідачем не спростовано, що відомості, зазначені в анкеті-заяві, які сформовані при укладенні кредитних договорів, не відповідають дійсності. Кредитні грошові кошти перераховувалися на платіжну картку, відкриту відповідачем в АТ «Універсал Банк». Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладених між сторонами кредитних договорів такі договори у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Доказів виконання умов кредитних договорів та повернення коштів відповідач не надав, що в загальному, свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Проте загальний розмір заборгованості позивачем визначено невірно і такий підлягає перерахунку по кожному кредитному договору. Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На основі аналізу цих правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У справі яка розглядається за умовами укладених між сторонами договорів, договір про споживчий кредит № 100647254 від 01.10.2021 року укладено на строк користування кредитом 30 днів, договір про споживчий кредит № 4063630 від 01.10.2021 року укладено на строк користування кредитом 30 днів. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинен був повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кожним з кредитних договорів безпосередньо до моменту переходу права вимоги, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Як уже зазначалось вище, за договором про споживчий кредит № 100647254 від 01.10.2021 року, відповідач отримав кредит у розмірі 5000,0 гривень на строк 30 днів із сплатою за користування кредитом 0,01% в день, що становить 0,5 гривень в день. Отже, за цим договором позики відповідач зобов`язаний сплати відсотки в розмірі 15,0 гривень, а загальна заборгованість з урахуванням тіла кредиту становить 5015,0 гривень. За договором про споживчий кредит № 4063630 від 01.10.2021 року, відповідач отримав кредит у розмірі 10000,0 гривень на строк 30 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,50% в день, що становить 150,0 гривень в день. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язаний сплати відсотки в розмірі 4500,0 гривень, а загальна заборгованість з урахуванням тіла кредиту становить 14500,0 гривень. Таким чином, загальний розмір заборгованості за цими двома кредитними договорами становить 19515,0 гривень, внаслідок чого до примусового стягнення підлягає виключно ця сума. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю. Позивач у зв`язку із захистом своїх прав поніс судові витрати, які складаються з наступного: судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 2422,40 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000,0 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) міститься висновок, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: partial