Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», 10.09.2025 звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтування позовних вимог. 27.03.2025 між сторонами в електронній формі було укладено Кредитний договір № 27.03.2025-100002061. Згідно з умовами договору відповідачу було надано кредит у сумі 8000 грн строком на 140 днів з датою повернення до 13.08.2025. Сторони погодили, що за користування грошовими коштами застосовується фіксована процентна ставка у розмірі 1% за кожен день. Також умовами договору передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 20% від суми, що становить 1600 грн, та нарахування неустойки у розмірі 80 грн за кожен день невиконання зобов`язання. Позивач вказує, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши кошти на банківський рахунок відповідача № 4441-11XX-XXXX-9271, що підтверджується квитанцією від 27.03.2025. Договір був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який був надісланий у смс-повідомленні на його фінансовий номер телефону. Під час укладення договору відповідач пройшов ідентифікацію через систему BankID Національного банку. Проте відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих платежів, внаслідок чого станом на дату подання позову утворилася заборгованість у загальному розмірі 24800 грн. Вказана сума складається з 8000 грн заборгованості за тілом кредиту, 11200 грн заборгованості по процентах, 1600 грн комісії та 4000 грн неустойки. У зв`язку з порушенням прав позивача, він просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати у розмірі 2422 грн 40 коп. за сплату судового збору. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2025 справу передано за підсудністю до Володимирського міського суду Волинської області. Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 15.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання. 11.11.2025 до суду надійшов відзив відповідача. 18.11.2025 позивачем надано відповідь на відзив. Представник позивача подав до суду заяву в якій просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. При викладених обставинах суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін в судовому засіданні та ухвалити рішення, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснений судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція відповідача згідно відзиву на позовну заяву. Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» у повному обсязі. Зазначив, що ТОВ «Споживчий Центр» не має правових підстав для стягнення заявлених сум. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказав, що згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення, у разі прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки, штрафу та пені. Більше того, законодавством встановлено, що нараховані з 24.02.2022 штрафні санкції підлягають обов`язковому списанню, що корелюється з пріоритетом норм Цивільного кодексу України над іншими законами, як це підтверджено рішенням Конституційного Суду України від 13.03.2012 у справі № 5-рп/2012 та постановами Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 706/68/23 та від 11.07.2024 у справі № 727/1033/21. Щодо вимог про стягнення комісії за обслуговування кредиту, відповідач зазначив, що такі умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідач акцентував увагу на тому, що стаття 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює обов`язок кредитодавця безоплатно повідомляти споживачу інформацію про стан заборгованості, а будь-які умови щодо оплатності таких послуг є нікчемними згідно зі статтею 12 цього ж Закону. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 та інші, відповідач вказав, що стягнення плати за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, облік заборгованості), є незаконним, оскільки такі дії не є самостійною банківською послугою. Окремо відповідач наголосив на відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів фактичної видачі йому кредитних коштів, що є обов`язковою умовою для виникнення зобов`язальних відносин згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України. Він зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є лише внутрішнім документом фінансової установи, який не може замінити собою первинні документи, визначені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». На думку відповідача, відсутність платіжних доручень або банківських виписок, які б підтверджували факт перерахування коштів на його рахунок, свідчить про недоведеність позовних вимог, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15. Також відповідач звернув увагу суду на можливість процесуальних порушень з боку позивача, зокрема щодо недотримання вимог статті 83 ЦПК України. Він підкреслив, що докази мають подаватися разом з позовною заявою, а подані з запізненням матеріали не можуть бути прийняті судом без обґрунтування поважності причин затримки. Підсумовуючи викладене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, документально непідтвердженими та такими, що суперечать нормам матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить суд повністю відмовити у задоволенні позову. Заперечення позивача проти аргументів відповідача. Позивач у відповіді на відзив зазначив, що заперечення відповідача є безпідставними, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, і не спростовують факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем грошових коштів та наявності заборгованості. Позивач наголосив, що відповідно до принципу змагальності кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, а неможливість застосування концепції «негативного доказу» була роз`яснена Верховним Судом, зокрема у постанові від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18. За твердженням позивача, саме відповідач, заперечуючи факт отримання коштів, мав подати належні докази на підтвердження своїх доводів, чого зроблено не було. Щодо ідентифікації відповідача через систему BankID позивач вказав, що при укладенні договору відповідач пройшов процедуру дистанційної ідентифікації через систему BankID Національного банку України. Згідно з технічними логами, автентифікація відбулася за допомогою фінансового номера телефону відповідача [NUMBER] . Позивач зазначив, що обрання відповідачем свого банку-ідентифікатора та введення паролів до інтернет-банкінгу дозволило отримати від «Центрального вузла» системи BankID електронне підтвердження ідентифікації (ЕПІ) з повним набором даних (ПІБ, РНОКПП [NUMBER] , паспортні дані). Використання одноразового ідентифікатора «E793» для підпису договору є належним підтвердженням волевиявлення відповідача відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Щодо надання (перерахування) кредитних коштів позивач наголосив, що факт видачі кредиту підтверджується квитанцією (платіжною інструкцією) від 27.03.2025 (арк.5 відповіді на відзив). Згідно з цим документом, кошти в сумі, визначеній договором № 27.03.2025-100002061, були успішно перераховані на платіжну картку № 4441-11XX-XXXX-9271. Позивач пояснив, що формат відображення номера картки (з прихованими центральними цифрами) зумовлений вимогами безпеки стандартів PCI DSS та положеннями Постанови НБУ № 164 від 29.07.2022. Позивач зазначив, що відповідач особисто ввів реквізити саме цієї картки в особистому кабінеті, а платіжна система підтвердила успішність транзакції. Відсутність претензій від відповідача щодо неотримання коштів протягом всього строку дії договору, на думку позивача, свідчить про реальність правочину. Позивач наполягає на обґрунтованості та достовірності наданого розрахунку заборгованості, зазначаючи, що він є належним доказом у справі. Товариство вказує, що розрахунок здійснений відповідно до умов укладеного кредитного договору та відображає реальний стан виконання сторонами своїх зобов`язань. На думку позивача, розрахунок містить вичерпні дані про суму отриманого кредиту, нараховані проценти за користування коштами, а також терміни виникнення прострочення, що дозволяє суду перевірити правильність нарахувань. В той же час, позивач ствердив, що «оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі» (арк.13 відповіді на відзив). Щодо процентної ставки позивач стверджує відповідність розміру відсотків (1% на день), посилаючись на Закон України № 3498-IX від 22.11.2023, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування». За даними позивача, на момент укладення договору (27.03.2025) граничний розмір денної ставки становив 1% (після завершення перехідних періодів у 2,5% та 1,5%). Таким чином, умови договору щодо ціни кредиту повністю відповідають положенням ст. 8 та розділу IV Прикінцевих положень ЗУ «Про споживче кредитування». Щодо правомірності нарахування комісії позивач зазначив, що комісія за перерахування коштів через інтернет-еквайринг є оплатою за супутню послугу третіх осіб, що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування». Відповідач мав право отримати кредит безкоштовно готівкою в офісі ТМ «ШвидкоГроші», але добровільно обрав дистанційний спосіб, погодившись на оплату послуг еквайрингу. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (справа № 363/1834/17), позивач вказує, що така умова не є нікчемною, а за відсутності судового рішення про її недійсність підлягає виконанню. Щодо нарахування неустойки позивач пояснює, що з 24.01.2024, після набуття чинності змінами до ЗУ «Про споживче кредитування», знято заборону на нарахування штрафів та пені за новими договорами. Оскільки договір з відповідачем підписано 27.03.2025, нарахування неустойки за прострочення платежів є правомірним. Позивач наголошує на пріоритеті спеціальної норми ЗУ «Про споживче кредитування» над загальними нормами ЦК України у цих правовідносинах. Окремо позивач просив суд поновити строк та прийняти додатковий доказ - картку субконто по договору № 27.03.2025-100002061, оскільки необхідність її подання виникла лише після ознайомлення з запереченнями відповідача. Фактичні обставини справи встановлені судом за доказами. Як встановлено судом, 27.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено електронний кредитний договір № 27.03.2025-100002061 (кредитної лінії) шляхом прийняття позичальником пропозиції (оферти) кредитодавця у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію» (пункти 1.1, 2.12.3 договору). Датою та часом укладення договору визначено 27.03.2025 о 17:23, а акцепт пропозиції підтверджено електронним підписом позичальника одноразовим ідентифікатором, отриманим на фінансовий номер телефону (пункти 1.3, 2.2.3, 2.3.6 договору) Відповідно до пунктів 1.41.10 договору, кредитодавцем є ТОВ «Споживчий центр», яке є фінансовою установою, має відповідну ліцензію та здійснює діяльність з надання споживчих кредитів. Відомості про позичальника, зокрема його персональні та ідентифікаційні дані, визначені у Заявці кредитного договору, що відповідно до пункту 2.2.2 та розділу 14 договору є його невід`ємною частиною Згідно з пунктом 3.1 договору, предметом договору є зобов`язання кредитодавця надати позичальнику кредит, а позичальника повернути отримані кошти та сплатити проценти і комісію у порядку та на умовах, визначених договором. Кредит надається для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю, із забороною використання кредитних коштів для участі в азартних іграх (пункт 3.2 договору) Відповідно до пунктів 3.3.13.3.8 договору та Заявки, кредит надано у формі кредитної лінії, датою надання кредиту визначено 27.03.2025, сума кредиту становить 8000 грн, строк кредитування 140 днів, а дата повернення кредиту 13.08.2025. Графік платежів є складовою частиною договору та визначає розміри і строки внесення кожного чергового платежу Пунктом 4.1 договору передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу, зазначеного у договорі. Днем надання кредиту вважається дата списання коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення зобов`язання дата зарахування коштів на рахунок кредитодавця, що підтверджується відповідною випискою (пункт 4.3 договору) Згідно з пунктом 6 Заявки та пунктом 3.3.7 договору, за користування кредитом встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку кредитування та не може бути змінена в односторонньому порядку. Відповідно до пункту 4.4 договору, проценти нараховуються щоденно з дня надання кредиту включно до дня його фактичного повернення Крім процентів, пунктом 7 Заявки передбачено сплату комісії за надання кредиту у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 1600 грн, яка нараховується в день видачі кредиту. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Відповідно до пунктів 8 та 9 Заявки, договором не передбачено надання додаткових або супутніх фінансових послуг, а тарифи та комісії протягом строку дії договору залишаються незмінними Порядок та черговість виконання зобов`язань позичальника визначені графіком платежів, який містить інформацію про склад кожного платежу, періоди користування кредитом та дати сплати (пункт 3.3.8 договору, пункт 12 Заявки). У разі дострокового повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити проценти за фактичний строк користування кредитом, а також нараховану, але несплачену комісію (пункт 4.4 договору) Відповідно до пункту 5 Заявки та пункту 4.4 договору, договором передбачено можливість продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування за ініціативою позичальника шляхом укладення додаткового договору без зміни інших умов кредитування у бік погіршення для споживача У разі порушення позичальником строків виконання грошових зобов`язань сума заборгованості вважається простроченою, а кредитодавець має право нарахувати неустойку у межах, визначених законом (пункти 7.6, 9.1 договору), а також вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (пункт 9.1 договору) Згідно з пунктом 10.1 договору, договір набирає чинності з моменту отримання кредитодавцем акцепту позичальника та діє протягом одного року. Разом із тим пунктом 10.3 договору передбачено право позичальника протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від нього за умови повернення отриманого кредиту та сплати процентів за фактичний строк користування кредитними коштами Як встановлено судом з матеріалів справи, кредитний договір № 27.03.2025-100002061 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» (пункти 1.1, 2.1 договору) Згідно з умовами договору, його укладення відбувалося у декілька послідовних етапів, а саме: ідентифікація позичальника, формування заявки на кредит, направлення кредитодавцем пропозиції (оферти) та підтвердження її прийняття (акцепту) позичальником шляхом накладення електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (пункти 2.2.12.2.3, 2.3.12.3.6 договору). З матеріалів договору та заявки вбачається, що дата та час укладення договору визначені як 27.03.2025 о 17 годині 23 хвилини. Саме в цей момент кредитодавець отримав від позичальника відповідь про прийняття пропозиції (акцепт), підписану одноразовим ідентифікатором, що згідно з умовами договору визнається електронним підписом позичальника (пункти 1.3, 10.1 договору; розділ «Заявка»). У договорі прямо зазначено, що для підписання відповіді про прийняття пропозиції позичальнику на фінансовий номер телефону, вказаний ним під час реєстрації в особистому кабінеті, було надіслано одноразовий ідентифікатор (код), який позичальник ввів у відповідне електронне поле інформаційної системи кредитодавця (пункти 2.2.3, 2.3.5, 2.3.6 договору). Як вбачається з реквізитів договору та заявки, фінансовим номером телефону позичальника, на який надсилався одноразовий ідентифікатор для підписання договору, зазначено номер 0978933209. У договорі міститься підтвердження позичальника про те, що вказаний номер телефону належить виключно йому, не переданий третім особам та використовується ним для вчинення всіх дій за договором, у тому числі для підписання електронних документів (пункти 11.3, 6.4 договору). Одноразовий ідентифікатор, яким було підписано як пропозицію про укладення договору, так і заявку, прямо зазначений у тексті договору та заяви як «E793». Цей ідентифікатор використаний позичальником для підтвердження волевиявлення на укладення договору та засвідчує завершення процедури електронного підписання (розділ «Для підписання та укладання договору…», пункти 2.3.6, 14.2 договору). Крім того, умовами договору передбачено, що після підписання позичальником відповіді про прийняття пропозиції, примірник договору підписується кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця із накладенням кваліфікованої електронної позначки часу, що завершило процес укладення договору (пункт 2.3.7 договору). У договорі також зафіксовано, що позичальник підтвердив усвідомлення значення своїх дій, добровільність волевиявлення та відсутність будь-яких обставин, які перешкоджали б укладенню договору, а також визнав, що всі дії, вчинені з використанням його фінансового номера телефону та платіжного засобу, вважаються вчиненими ним особисто (пункти 6.6.16.6.6, 6.4 договору). Таким чином, із змісту договору та заявки, факт підписання яких не оспорюються відповідачем, вбачається, що укладення кредитного договору відбулося шляхом активних послідовних дій позичальника з використанням персонального фінансового номера телефону, одноразового ідентифікатора та електронної системи кредитодавця, у чітко зафіксований договором час, із дотриманням передбаченої договором процедури електронного підписання. Згідно наданого позивачем скріншоту результату ідентифікації в Системі BankID НБУ, вбачається, що інформацію отримано з центрального вузла Системи BankID Національного банку України на електронний запит на ідентифікацію користувача. У документі зазначено, що ідентифікація проведена через АТ «Універсал Банк» 03.01.2024 о 14:00. За результатами ідентифікації вказано персональні дані позичальника: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , дата народження [INFO] , дані документа, що посвідчує особу (ID-паспорт № [NUMBER] , виданий 17.05.2021, строк дії до 17.05.2031), а також дані щодо реєстрації місця проживання. Документ містить унікальний ідентифікатор BankID-сеансу (sidBi) та підтверджує проходження позичальником процедури електронної ідентифікації через систему BankID НБУ. У матеріалах справи наявний лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 05.09.2025 № 26-0509, адресований ТОВ «Споживчий центр», у якому зазначено, що в межах договору на переказ коштів між цими підприємствами 27.03.2025 о 17:24:24 було здійснено переказ грошових коштів у сумі 8000 грн на платіжну картку клієнта № [NUMBER] . У листі вказано номер транзакції в системі iPay.ua 692688684 та призначення платежу: «Видача за договором кредиту № 27.03.2025-100002061». Також у матеріалах справи міститься копія договору про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024, укладеного між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», який підтверджує залучення позивачем платіжної організації для здійснення платіжних операцій, пов`язаних з переказом коштів без відкриття рахунку, у тому числі виплат фізичним особам за платіжними інструкціями торговця; зазначений договір визначає правову та організаційну модель, у межах якої позивач здійснює ініціювання переказів коштів третій стороні через платіжного посередника, що має значення для з`ясування механізму заявленої позивачем видачі кредитних коштів відповідачу. Згідно з довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором, у позичальника [PERSON] обліковується заборгованість за кредитним договором № 27.03.2025-100002061 від 27.03.2025, яка становить: 8000 грн основний борг, 11200 грн проценти, 1600 грн комісія за надання кредиту, 4000 грн неустойка, а загальна сума заборгованості визначена у розмірі 24800 грн. У документі зазначено, що проценти нараховані за період з 27.03.2025 по 13.08.2025, що відповідає умовам договору. До відповіді на відзив позивач долучив картку субконто бухгалтерського обліку ТОВ «Споживчий центр», сформовану щодо контрагента [PERSON] за кредитним договором № 27.03.2025-100002061 за період з 27.03.2025 по 14.11.2025. У картці відображені операції бухгалтерського та податкового обліку, пов`язані з наданням кредиту, нарахуванням комісії та процентів, із зазначенням дат операцій, номерів облікових документів, кореспондуючих рахунків та сум. Зі змісту картки вбачається, що 27.03.2025 о 17:24:2517:24:26 відображено операції зі списання та перерахування 8000 грн на користь позичальника через платіжний сервіс iPay, а також облік комісії за надання кредиту у сумі 1600 грн. Надалі у картці систематично відображено щоденне нарахування процентів за користування кредитом у межах дії зазначеного договору, що свідчить про ведення обліку зобов`язань позичальника за цим кредитним договором. Суд констатує, що матеріали справи не містять квитанції (платіжної інструкції) від 27.03.2025 на яку посилався позивач у позовній заяві та відповіді на відзив як на первинний документ, що підтверджує видачу кредитних коштів відповідачу [PERSON] . Також суд констатує, що відповідачем [PERSON] не надано суду жодного доказу в обґрунтування його заперечень щодо позову. Оцінка доводів сторін та доказів. Застосовані норми права та мотиви рішення суду. 1.Предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості та тягар доказування. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 27.03.2024 у справі № 191/4364/21). З урахуванням наведених приписів ЦПК України та засад цивільного судочинства, тягар доказування у справі розподіляється між сторонами відповідно до характеру заявлених вимог і заперечень. Позивач зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема факти порушення, невизнання або оспорювання його прав, а також причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача і заявленими вимогами. Ненадання таких доказів або посилання на припущення не може бути підставою для задоволення позову. Відповідач, у свою чергу, несе обов`язок доведення обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позову, у тому числі фактів, що спростовують доводи позивача або свідчать про відсутність підстав для захисту заявленого права. Водночас сторони у процесі доказування не зобов`язані доводити негативні факти замість іншої сторони чи будувати свою позицію виключно на спростуванні недоведених тверджень іншої сторони. Таким чином, реалізація принципу змагальності виключає застосування концепції «негативного доказу» як підстави для покладання тягаря доказування на іншу сторону лише через її пасивну процесуальну поведінку. Кожна сторона несе ризик настання процесуальних наслідків невчинення необхідних дій, а суд, не підміняючи сторони у доказуванні, оцінює надані докази в їх сукупності та ухвалює рішення виходячи з того, чи доведені відповідні обставини тією стороною, на яку закон покладає обов`язок їх доведення. У справах про стягнення кредитної заборгованості тягар доказування покладається насамперед на кредитора (позивача), який зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами: факт укладення кредитного договору саме з відповідачем; умови такого договору; факт надання грошових коштів; розмір та структуру заборгованості; настання строку виконання зобов`язання та факт його порушення боржником. За відсутності доказів реального надання кредитних коштів або належного розрахунку заборгованості вимоги про їх стягнення не можуть вважатися доведеними. Боржник (відповідач), заперечуючи проти позову, зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, у тому числі шляхом подання належних і допустимих доказів, що спростовують докази позивача або ставлять під сумнів їх належність, допустимість, достатність, достовірність чи вірогідність. Також на нього покладається тягар доказування факту виконання зобов`язання, повного або часткового погашення заборгованості, припинення зобов`язання, спливу строків позовної давності або інші обставини, що виключають чи обмежують відповідальність. 2. Щодо доведеності факту укладення кредитного договору № 27.03.2025-100002061 та дотримання письмової (електронної) форми. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Системний аналіз указаних норм закону свідчить про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19. Згідно положень статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Згідно п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Згідно ч.1 ст.13 цього ж Закону, договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. На підставі ч.1 ст. 14 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Законом України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Така пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом його підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до положень п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи. Згідно з вимогами цього Закону електронна ідентифікація може здійснюватися із застосуванням схем електронної ідентифікації, що відповідають встановленим законодавством вимогам, у тому числі шляхом використання інформаційних ресурсів третіх осіб, які володіють ідентифікаційними даними клієнтів на законних підставах. У свою чергу, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансові установи мають право здійснювати дистанційну ідентифікацію та верифікацію клієнтів із використанням інформаційно-комунікаційних систем, у тому числі із залученням банківських та державних інформаційних ресурсів, за умови дотримання вимог законодавства щодо захисту персональних даних та фінансового моніторингу. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що використання позивачем механізму BankID як способу електронної ідентифікації відповідача під час укладення кредитного договору відповідає вимогам чинного законодавства, є правомірним та спрямоване на належне встановлення особи позичальника при вчиненні електронного правочину. BankID (система BankID НБУ) є державною системою дистанційної електронної ідентифікації, що забезпечує підтвердження особи фізичної особи шляхом передачі ідентифікаційних даних від банку, у якому така особа обслуговується, до надавача відповідних послуг, за умови надання згоди цією особою. Функціонування системи BankID НБУ здійснюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України, прийнятих на виконання законів України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», «Про платіжні послуги» та законодавства у сфері фінансового моніторингу. Використання BankID не є способом підписання електронного правочину, а є способом автентифікації та ідентифікації особи користувача інформаційно-комунікаційної системи, що ґрунтується на ідентифікаційних даних, попередньо перевірених банком. У межах цієї системи, за згодою користувача, передаються персональні дані, зокрема прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, фінансовий номер телефону та інші ідентифікаційні відомості, достатні для встановлення особи. Системний аналіз положень Закону України «Про електронну комерцію», зокрема частини восьмої статті 11, у поєднанні з вимогами цивільного законодавства щодо письмової (електронної) форми правочину, свідчить про те, що застосування позивачем BankID під час укладення електронного кредитного договору є правомірним способом ідентифікації відповідача як позичальника в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця та відповідає вимогам законодавства щодо встановлення особи сторони електронного правочину. Отже, проходження відповідачем ідентифікації за допомогою BankID у сукупності з подальшим акцептом умов кредитного договору підтверджує належне його волевиявлення, виключає сумніви щодо особи позичальника та є належним і допустимим доказом ідентифікації відповідача у спірних правовідносинах та відповідність укладеного договору вимогам статей 205, 207, 638, 639, 1054, 1055 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Положення вказаного законодавства свідчать про те, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору щодо дійсності його укладення в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідач пройшов процедуру електронної ідентифікації з використанням системи BankID Національного банку України. З наданого позивачем скріншоту результату ідентифікації в системі BankID НБУ вбачається, що електронний запит на ідентифікацію користувача було оброблено через центральний вузол системи BankID НБУ, а ідентифікація проведена через АТ «Універсал Банк». За результатами ідентифікації підтверджено персональні дані позичальника: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , дата народження [INFO] , дані документа, що посвідчує особу (ID-паспорт № [NUMBER] , виданий 17.05.2021, строк дії до 17.05.2031), а також відомості щодо зареєстрованого місця проживання. Документ містить унікальний ідентифікатор BankID-сеансу (sidBi), що підтверджує факт успішного проходження відповідачем електронної ідентифікації. Після проходження ідентифікації 27.03.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 27.03.2025-100002061 шляхом прийняття відповідачем пропозиції (акцепту) у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію» (пункти 1.1, 2.12.3 договору). Датою та часом укладення договору визначено 27.03.2025 о 17:23. Як встановлено з реквізитів договору та заявки, фінансовим номером телефону позичальника, на який надсилався одноразовий ідентифікатор для підписання договору, зазначено номер 0978933209. У договорі міститься підтвердження позичальника про те, що вказаний номер телефону належить виключно йому, не переданий третім особам та використовується ним для вчинення всіх дій за договором, у тому числі для підписання електронних документів (пункти 6.4, 11.3 договору). Акцепт умов договору та заявки було здійснено шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором «E793», який прямо зазначений у тексті договору та заявки. Цей одноразовий ідентифікатор був надісланий на фінансовий номер телефону відповідача та використаний ним для підтвердження волевиявлення на укладення договору, що засвідчило завершення процедури електронного підписання (пункти 2.3.6, 14.2 договору). Умовами договору також передбачено, що після підписання позичальником відповіді про прийняття пропозиції примірник договору підписується кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця із накладенням кваліфікованої електронної позначки часу, що остаточно завершило процес укладення договору (пункт 2.3.7 договору). Крім того, у договорі зафіксовано підтвердження позичальником усвідомлення значення своїх дій, добровільності волевиявлення, відсутності будь-яких обставин, які перешкоджали б укладенню договору, а також визнання того, що всі дії, вчинені з використанням його фінансового номера телефону та платіжного засобу, вважаються вчиненими ним особисто (пункти 6.6.16.6.6, 6.4 договору). Також, заявка до кредитного договору та відповідь позичальника про прийняття пропозиції містять відомості про електронний платіжний засіб № [NUMBER] , емітований АТ «Універсал Банк», номер якого був зазначений [PERSON] під час укладення кредитного договору. Саме через цей платіжний засіб та пов`язаний із ним фінансовий номер телефону було здійснено електронну ідентифікацію відповідача в системі BankID НБУ, що забезпечило встановлення його особи як позичальника. Сукупність зазначених обставин зазначення відповідачем конкретного платіжного засобу, проходження ідентифікації через BankID та подальше підтвердження волевиявлення шляхом акцепту умов договору через його фінансовий номер телефону, які попередньо були перевірені АТ «Універсал Банк», є належним і достатнім підтвердженням як ідентифікації відповідача, так і його особистого волевиявлення на укладення спірного кредитного договору. Отже, з аналізу наданих позивачем доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що укладення кредитного договору відбулося шляхом послідовних та активних дій відповідача: проходження електронної ідентифікації через систему BankID НБУ, прийняття умов договору в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця, підтвердження волевиявлення шляхом використання одноразового ідентифікатора та подальшого підписання договору кваліфікованим електронним підписом кредитодавця. Такі обставини свідчать про реальність вчиненого правочину, дотримання сторонами письмової (електронної) форми договору та досягнення згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до положень ст.1055 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Також суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] не заперечував факту підписання зазначеного кредитного договору, так само як і не заперечував факту належності йому фінансового номера телефону, електронного платіжного засобу, РНОКПП, інших ідентифікуючих його ознак: реквізитів паспорта, адреси реєстрації місця проживання, електронної пошти, реквізитів контактних осіб, тощо. Разом із тим, встановлення факту укладення договору та дотримання його форми не є тотожним встановленню факту виконання кредитодавцем обов`язку з надання грошових коштів за договором, що має самостійне значення для вирішення спору про стягнення заборгованості. 3. Щодо доведеності факту надання (видачі) кредитних коштів та реальності виконання кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України істотною ознакою кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором. У разі виникнення спору саме факт реального надання кредитних коштів входить до предмета доказування та підлягає встановленню судом. У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2020 у справі №200/5647/18, від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 26.05.2021 у справі №204/2972/20, від 11.09.2019 по справі №755/2284/16-ц та багатьох інших викладена правова позиція стосовно належних доказів, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами. Так, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відсутність у справі первинного бухгалтерського документа є аргументом відповідача в частині доказування факту надання йому кредиту. Разом із тим, оцінюючи доведеність цієї обставини, суд виходить із приписів статей 7680, 89 ЦПК України, які не обмежують доказування виключно певним видом доказів, а вимагають оцінки їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку у сукупності. Дійсно, первинні бухгалтерські документи є одним із належних способів підтвердження господарських операцій. Водночас норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема стаття 9, не встановлюють вичерпного переліку таких документів, а визначають їх за сутністю як документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Верховний Суд у своїй практиці вказує, що первинні бухгалтерські документи є належним способом підтвердження господарських операцій, однак не встановлює заборони на доведення факту надання кредитних коштів іншими засобами доказування, якщо вони у своїй сукупності дозволяють дійти обґрунтованого висновку про наявність відповідної обставини, зокрема видачі кредиту. У випадку перерахування коштів через платіжного оператора документ платіжної організації, що містить повний опис транзакції, також відображає реальний рух коштів та може бути використаний як належний доказ факту їх перерахування. Як встановлено судом, після укладення між сторонами кредитного договору № 27.03.2025-100002061 від 27.03.2025 позивач приступив до виконання свого основного зобов`язання - надання кредитних коштів відповідачу. З метою здійснення переказу коштів позивач залучив платіжну організацію, що відповідає законодавству у сфері платіжних послуг. У матеріалах справи наявний договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024, укладений між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», який підтверджує правові підстави здійснення платіжних операцій, у тому числі переказу коштів фізичним особам без відкриття рахунку. На виконання цього договору та кредитного зобов`язання 27.03.2025 о 17:24:24 платіжною організацією було здійснено переказ грошових коштів у сумі 8000 грн на платіжну картку клієнта № [NUMBER] , що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 05.09.2025 № 26-0509. У вказаному листі зазначено дату і час здійснення операції, суму переказу, номер транзакції в системі iPay.ua 692688684, а також призначення платежу: «Видача за договором кредиту № 27.03.2025-100002061». Наведений лист платіжної організації є офіційним документом суб`єкта, який безпосередньо здійснював платіжну операцію, та містить відомості, що дозволяють ідентифікувати відповідну господарську операцію за її істотними ознаками: датою, часом, сумою, платіжним засобом та призначенням платежу. Відсутність у матеріалах справи окремої квитанції від 27.03.2025 (на яку посилався позивач, проте її не долучив) або банківської виписки чи іншого первинного документа, саме по собі не спростовує факту здійснення платіжної операції, підтвердженої іншими доказами. Суд також враховує, що переказ коштів здійснювався не банком позивача, а платіжною організацією, у зв`язку з чим саме документи цієї організації відображають факт виконання відповідної операції. Платіжна картка № [NUMBER] , на яку було перераховано кредитні кошти, була вказана самим відповідачем у заявці на укладення кредитного договору та використовувалася ним у процесі його укладення. Зазначений платіжний засіб пов`язаний із фінансовим номером телефону відповідача, який застосовувався під час проходження електронної ідентифікації через систему BankID НБУ за участю АТ «Універсал Банк». За таких обставин саме банк підтвердив особу відповідача як свого клієнта, а відтак використання зазначеної платіжної картки в процедурі ідентифікації об`єктивно виключає її належність третій особі, оскільки у разі невідповідності платіжного засобу даним відповідача електронна ідентифікація не могла б бути успішно завершена.. Сукупність наведених обставин у поєднанні з іншими доказами у справі є взаємоузгодженою та свідчить про вчинення відповідних дій сторонами, зокрема: позивачем в частині надання кредиту, відповідачем в частині отримання кредиту. Відповідач не заперечував належність йому зазначеного номера телефону, платіжного засобу та не стверджував, що кошти не отримував або вони були перераховані на рахунок третьої особи. Матеріали справи також містять довідку-розрахунок заборгованості та картку субконто за кредитним договором, у яких зафіксовано операцію з видачі кредитних коштів та подальший облік заборгованості відповідача. Зазначені документи узгоджуються між собою, не суперечать іншим доказам у справі та підтверджують послідовність виконання договору після його укладення. Заперечуючи проти позову, відповідач обмежився посиланнями на недоведеність факту видачі кредиту та формальними зауваженнями щодо виду і достатності доказів позивача, проте жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надав. Маючи реальну можливість спростувати доводи позивача, відповідач не подав, зокрема, виписку з банківського рахунку чи довідку банківської установи, які могли б свідчити про відсутність зарахування спірних коштів на відповідний платіжний засіб або про те, що зазначена платіжна картка йому не належить. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Відсутність будь-яких доказів з боку відповідача на спростування взаємоузгоджених доказів позивача суд оцінює як таку, що не відповідає вимогам змагального процесу. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, з урахуванням їх взаємного зв`язку, достатності та вірогідності, а також відсутності будь-яких доказів на спростування з боку відповідача, суд доходить висновку, що факт надання позивачем відповідачу кредитних коштів у сумі 8000 грн є доведеним. За таких обставин кредитний договір між сторонами є не лише формально укладеним, а й реально виконаним у частині надання кредитних коштів, що виключає сумніви у реальності спірного правочину. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк (ст.612 ЦК України). За таких обставин, з огляду на доведеність факту надання позивачем відповідачу кредитних коштів у сумі 8000 грн, між сторонами виникло дійсне грошове зобов`язання, змістом якого є обов`язок позичальника повернути отриману суму кредиту у визначений договором строк. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів повного чи часткового повернення відповідачем отриманих коштів, так само як не містять доказів припинення зобов`язання з інших підстав; відповідач, заперечуючи проти позову, не надав суду жодних документів, які б підтверджували погашення заборгованості. За таких умов суд доходить висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 4. Щодо процентів. Як зазначено вище згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України в разі отримання кредиту за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За правилами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За приписами статей 1048, 1054, 1056? ЦК України проценти за кредитом є платою за користування грошовими коштами, їх розмір, тип та порядок сплати визначаються виключно умовами кредитного договору, а фіксована процентна ставка не може бути змінена кредитодавцем в односторонньому порядку. Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд виходить з такого. Як встановлено судом, умовами кредитного договору № 27.03.2025-100002061 передбачено фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку кредитування та не підлягає односторонній зміні (пункт 3.3.7 договору, пункт 6 Заявки). Проценти нараховуються щоденно з дня надання кредиту включно до дня його фактичного повернення (пункт 4.4 договору). Судом встановлено, що кредитні кошти у сумі 8000 грн були надані відповідачу 27.03.2025, а строк повернення кредиту визначений договором до 13.08.2025, що становить 140 днів. Матеріали справи не містять доказів повернення кредиту у зазначений строк чи після його спливу, у зв`язку з чим користування відповідачем кредитними коштами протягом усього періоду, за який позивачем нараховані проценти, є доведеним. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом нараховані за період з 27.03.2025 по 13.08.2025 та становлять 11200 грн. Зазначений розрахунок узгоджується з умовами договору, строком кредитування та розміром встановленої процентної ставки (8000 грн. х 1% х 140 днів = 11200 гривень). Розрахунок є простим, прозорим та піддається арифметичній перевірці, а відповідач не надав жодних контррозрахунків або заперечень щодо його правильності. Суд також враховує, що на момент укладення кредитного договору (27.03.2025) правове регулювання у сфері споживчого кредитування вже передбачало граничний розмір денної процентної ставки на рівні 1 %, що відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування» з урахуванням змін, внесених Законом № 3498-IX від 22.11.2023. Отже, умови договору в цій частині не суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідач, укладаючи кредитний договір, був належним чином поінформований про розмір процентної ставки, порядок її нарахування та загальну вартість кредиту, що підтверджується змістом договору, заявки та графіка платежів, з якими відповідач погодився шляхом акцепту. Доказів введення відповідача в оману, нав`язування умов договору або оспорювання ним розміру процентної ставки у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Проценти є похідним елементом основного грошового зобов`язання та нараховуються в силу самого факту користування кредитними коштами. Проценти за користування кредитом не є мірою відповідальності за порушення зобов`язання, а тому також не підпадають під обмеження, встановлені законодавством щодо штрафних санкцій. Оскільки відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними протягом усього строку кредитування та не повернув їх у встановлений договором строк, обов`язок зі сплати процентів виник у нього в силу самого договору та закону, а підстави для звільнення від такого обов`язку відсутні. З урахуванням викладеного, оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимога ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у розмірі 11200 грн є обґрунтованою, відповідає умовам укладеного кредитного договору та вимогам чинного законодавства і підлягає задоволенню. 5. Щодо комісії. Згідно з положеннями частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти - на умовах, визначених договором. На підставі ч.ч.1 та 2 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а на підставі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зазначено, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Суд звертає увагу на необхідність розмежування нікчемності та оспорюваності умов договору. Нікчемним є правочин або його окрема умова у випадках, коли така недійсність прямо встановлена законом (частина друга статті 215 ЦК України), і визнання її недійсною судом не потребується. Натомість оспорюваний правочин або його умова є чинними до моменту їх визнання недійсними за рішенням суду за позовом заінтересованої сторони. Сам по собі факт незгоди сторони з умовою договору або посилання на її несправедливість без заявлення відповідної вимоги та доведення підстав недійсності не змінює правової природи такої умови та не припиняє обов`язку її виконання. Отже, закон допускає можливість погодження сторонами умов договору, встановлення інших платежів, якщо така можливість прямо не заборонена законодавством та передбачена умовами договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку покликається відповідач, визначено правові засади визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до частин першої та другої цієї статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем несправедливі умови, а несправедливими є умови, які всупереч принципу добросовісності спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою наведено орієнтовний перелік таких умов, зокрема щодо односторонньої зміни умов договору, обмеження відповідальності продавця, встановлення непропорційних санкцій, позбавлення споживача права на розірвання договору, включення положень, з якими споживач не мав реальної можливості ознайомитися тощо. При цьому перелік несправедливих умов не є вичерпним. Частинами п`ятою сьомою статті 18 цього Закону передбачено, що у разі визнання положення договору несправедливим воно може бути змінене або визнане недійсним, а у разі необхідності і договір у цілому; таке положення вважається недійсним з моменту укладення договору. На підставі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», він застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість встановлення комісії як елементу ціни кредиту. Водночас відповідно до положень частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» нікчемними є умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом. Крім того, договір про споживчий кредит є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини першої цієї статті, якою визначено обов`язковий перелік істотної інформації, що має бути зазначена у договорі (зокрема щодо розміру кредиту, процентної ставки, денної процентної ставки, загальних витрат за кредитом, порядку повернення, комісій та інших платежів, наслідків прострочення, права на відмову тощо). Таким чином, відсутність у договорі передбачених законом обов`язкових відомостей або включення до нього положень, що звужують гарантовані споживачу права, тягне його нікчемність. Також стаття 12 встановлює нікчемність окремих умов договору, зокрема щодо можливості односторонньої зміни його умов або одностороннього продовження строку користування кредитом (частина сьома), а також забороняє вимагати від споживача сплати платежів, не передбачених договором або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки та загальної вартості кредиту (частина шоста). Отже, нікчемність договору або його окремих умов прямо пов`язується законом із порушенням імперативних вимог щодо змісту договору, обсягу прав споживача та прозорості визначення загальних витрат за споживчим кредитом. Відповідно до пункту 7 Заявки та Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 27.03.2025-100002061 саме відповідач [PERSON] , звернувшись із заявкою на отримання кредиту та надавши акцепт умов договору в електронній формі, погодив сплату комісії за надання кредиту у розмірі 20 % від суми кредиту, що становить 1600 грн, яка нараховується одноразово в день видачі кредиту. Отже, умова щодо комісії була прийнята відповідачем у межах процедури укладення договору, її розмір, підстави нарахування та момент виникнення обов`язку зі сплати були визначені та доведені до його відома. Матеріали справи не містять доказів того, що спірна комісія приховує проценти за користування кредитом, спрямована на обхід встановлених законом обмежень або створює істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу. Розмір комісії був визначений на момент укладення договору та не змінювався протягом строку його дії. Також відсутні докази того, що відповідач заявляв вимоги про визнання відповідної умови договору недійсною чи оспорював її у претензійному або судовому порядку. Сам по собі розмір комісії (20 % від суми кредиту) не свідчить про її нікчемність, оскільки закон не встановлює граничного розміру такого платежу. Підстави нікчемності можуть виникати лише у разі порушення імперативних вимог Закону України «Про споживче кредитування», чого судом не встановлено. Суд звертає увагу, що слід розмежовувати правову природу комісії за надання кредиту та комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 зроблено висновок, що умова договору щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати безоплатно один раз на місяць, є нікчемною відповідно до статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 зазначено, що якщо в кредитному договорі не визначено перелік додаткових та супутніх послуг, за які встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, така умова є нікчемною. Вказані правові висновки стосуються саме комісій за обслуговування кредиту та оплатності послуг, які за законом мають надаватися безоплатно. Натомість у цій справі спірна комісія встановлена саме за надання кредиту, є одноразовою та не пов`язана з щомісячним обслуговуванням кредитної заборгованості, оплатою інформаційної підтримки чи надання додаткових та супутніх послуг. Вона передбачена договором як складова загальних витрат за кредитом, відповідає положенням частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» та не має ознак нікчемності, визначених частиною п`ятою статті 12 цього Закону. Доводи відповідача з посиланням на судову практику щодо нікчемності комісій за обслуговування кредиту не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки у цій справі йдеться про іншу правову природу платежу. У цій справі відповідач не заявляв самостійних вимог про визнання умови договору щодо сплати комісії недійсною та не довів наявності передбачених законом підстав її нікчемності. Також ним не надано доказів того, що спірна комісія приховує проценти за користування кредитом або спрямована на обхід встановлених законодавством обмежень, у зв`язку з чим презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2019 у справі № 355/385/17, обов`язковість договору означає необхідність виконання сторонами його умов до моменту припинення зобов`язання або визнання договору недійсним. Оцінюючи доводи відповідача щодо нікчемності умови про сплату комісії з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», суд зазначає, що сам по собі факт встановлення комісії за надання кредиту не свідчить про її незаконність чи несправедливість. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, надання кредиту здійснювалося шляхом перерахування коштів на платіжну картку відповідача із залученням платіжної організації на платній основі. З договору про надання послуг з переказу коштів убачається, що позивач сплачує винагороду за здійснення кожної платіжної операції. Разом із тим спірна комісія у кредитному договорі прямо визначена як комісія за надання кредиту. Її правова природа оцінюється судом з урахуванням змісту укладеного сторонами договору та положень спеціального законодавства. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що умова кредитного договору № 27.03.2025-100002061 щодо сплати комісії за надання кредиту у розмірі 1600 грн не суперечить вимогам чинного законодавства, не є нікчемною та підлягає застосуванню. Відтак вимога ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту у зазначеному розмірі є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 6. Щодо неустойки Як передбачено п. 7.6 кредитного договору № 27.03.2025-100002061 від 27.03.2025, Кредитодавець у разі невиконання/неналежного виконання Позичальником грошових зобов`язань має право нараховувати неустойку, розмір якої встановлюється у Заявці, що є невід`ємною частиною договору, при цьому максимальний розмір неустойки встановлюється законом Відповідно до п. 9.1 Договору у разі несвоєчасного повернення кредиту та/або несплати процентів та/або комісії до Позичальника може бути застосована неустойка згідно з п. 7.6 Договору, а також відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України У своїх вимогах позивач зазначає, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому до нього підлягає застосуванню відповідальність, передбачена договором та законом, зокрема нарахування неустойки Матеріалами справи підтверджено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Неустойка є формою цивільно-правової відповідальності та застосовується у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, якщо це передбачено договором або законом (статті 611, 612 ЦК України). Разом із тим частина перша статті 14 ЦК України передбачає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Отже, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15-ц). Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан, який на час розгляду справи продовжує діяти. Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого йому було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також встановлено, що неустойка та інші платежі, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання таких договорів, підлягають списанню кредитодавцем. Тлумачення пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України свідчить, що законодавець установив спеціальний правовий режим відповідальності за прострочення грошових зобов`язань: 1.визначено особливий період дії час воєнного (надзвичайного) стану та 30 днів після його припинення; 2.визначено коло договорів зокрема кредитні договори та договори позики, у тому числі договори про споживчий кредит; 3.встановлено спеціальні правові наслідки звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені), нарахованої за прострочення. Суд бере до уваги, що пункт 61 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», який містив аналогічне положення щодо звільнення споживача від відповідальності, був виключений Законом України № 3498-IX від 22.11.2023. Проте виключення відповідної норми із спеціального закону не впливає на чинність та обов`язковість пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який продовжує діяти та регулює спірні правовідносини. Частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм ЦК України над нормами інших законів у сфері цивільного законодавства. Такий підхід підтриманий у рішенні Конституційного Суду України від 13.03.2012 № 5-рп/2012, а також у практиці Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. Як встановлено судом, спірний кредитний договір укладено 27.03.2025, тобто в період дії воєнного стану, а неустойка нарахована за прострочення виконання грошового зобов`язання також у період дії воєнного стану. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України. З огляду на імперативний характер зазначеної норми та її пряму дію, відповідач звільняється від обов`язку сплати неустойки, нарахованої за прострочення виконання кредитного зобов`язання у період дії воєнного стану. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 4000 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Висновок. За наведених обставин суд дійшов висновку, що позивач належними, допустимими та достатніми доказами підтвердив факт укладення між сторонами кредитного договору № 27.03.2025-100002061 у письмовій (електронній) формі та факт реального надання відповідачу кредитних коштів у сумі 8000 грн, а також обґрунтованість і арифметичну правильність нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 11200 грн та комісії за надання кредиту у розмірі 1600 грн. Відповідач, заперечуючи проти позову, жодних доказів на спростування наведених позивачем обставин, а також доказів погашення заборгованості чи інших підстав припинення/обмеження зобов`язання суду не надав. Водночас вимога про стягнення неустойки задоволенню не підлягає, оскільки у період дії воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором кредиту відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Отже, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача 8000 грн основного боргу, 11200 грн процентів та 1600 грн комісії, а в решті вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат Відповідно до статей 133, 141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп., що підтверджується відповідними платіжними документами та не оспорюється. Позовні вимоги задоволені частково: із заявлених 24 800 грн підлягає стягненню 20 800 грн (8 000 грн основного боргу + 11 200 грн процентів + 1 600 грн комісії), у задоволенні вимоги про стягнення 4 000 грн неустойки суд відмовляє. За таких обставин судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у частці 20 800 / 24 800, що становить 83,87 %. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2031 грн 02 коп. судового збору (2 422 грн 40 коп. ? 83,87 %). На підставі викладеного,

Outcome: partial