Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

04 лютого 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації права власності, реєстрацію транспортного засобу та витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, у неї на праві власності знаходився транспортний засіб "Mazda CX-5", 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Перед повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, [PERSON] залишила автомобіль на станції технічного обслуговування у свого знайомого для проведення робіт. У червні 2022 року [PERSON] у застосунку "Дія" виявила відсутність відомостей про реєстрацію за нею права власності на вказаний автомобіль. Після повернення до України, [PERSON] вирішила звернутися за допомогою до поліції, внаслідок чого було розпочато досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтею 356 КК України. Таким чином, в ході проведення досудового розслідування стало відомо, що 24 червня 2022 року невстановлена особа вчинила самоправні дії відносно майна [PERSON] , що виражалися у перереєстрації без її відома належного їй автомобіля "Mazda CX-5", 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] на нового власника - [PERSON] з присвоєнням автомобілю д.н.з. [NUMBER] . В подальшому, а саме - 31 серпня 2022 року автомобіль було зареєстровано на [PERSON] з присвоєнням автомобілю нового номерного знака [NUMBER] . 31 жовтня 2023 року ухвалою слідчого судді у кримінальному провадження було накладено арешт на вказаний автомобіль. 14 січня 2024 року даний автомобіль виявлено та вилучено співробітниками Дарницького УП ГУНП у м. Києві і визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того, згідно матеріалів кримінального провадження відомо, що під час досудового розслідування було вилучено оригінал договору купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу від 24 червня 2022 року, який укладено між [PERSON] та ніби то [PERSON] , згідно якого остання вчинила правочин, щодо продажу вказаного транспортного засобу. Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-24/34466-ПЧ від 17 червня 2024 року відомо, що підпис в графі «ПРОДАВЕЦЬ» у договорі купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу «Mazda СХ-5», номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , який укладений 24 червня 2022 року у приміщенні ТСЦ 8047 між [PERSON] та [PERSON] в присутності адміністратора [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підписи на копії 1,2,3,4,12,13 сторінок паспорту громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] та копії картки фізичної особи - платника податків № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] виконані не [PERSON] . Отже, всі реєстраційні дії, які були вчинені у сервісному центрі МВС України та правочини, є незаконними, так як були вчинені поза волею [PERSON] , а також вони вчинялися кримінально протиправними діями, тому підлягають скасуванню та визнання правочинів незаконними. Так, невстановлена особа, яка представилася [PERSON] уклала від імені останньої письмовий договір купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу від 24 червня 2022 року, який укладено між [PERSON] та ніби то [PERSON] , здійснила підробку підпису останньої та тим самим незаконно здійснила продаж належного [PERSON] транспортного засобу на користь [PERSON] . При цьому, [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу від 24 червня 2022 року, щодо відчуження належного їй автомобіля, до того ж на той час вона перебувала поза межами України. Таким чином, позивач просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу від 24 червня 2022 року, який укладено між [PERSON] та ніби то [PERSON] , згідно якого остання вчинила правочин, щодо продажу транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda СХ-5», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8043/2022/3367396 транспортного засобу від 31 серпня 2022 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого здійснено правочин, щодо продажу транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda СХ-5», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; скасувати державну реєстрацію права власності транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda СХ-5» номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] ; зареєструвати транспортний засіб - автомобіль марки «Mazda СХ-5» номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] на [PERSON] ; витребувати (повернути) майно - транспортний засіб (автомобіль) марки «Mazda СХ-5» номер кузова [NUMBER] , з чужого незаконного володіння - [PERSON] у власність [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2025 року цивільну справу № 753/2319/25 передано судді Шаповаловій К.В. Відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному демографічному реєстрі, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . 03 березня 2025 року до суду з Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області надійшла інформація, у якій зазначено, що [PERSON] у період з листопада 2007 року по вересень 2015 року значилася зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 березня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 09 квітня 2025 року о 11:00 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України. 01 квітня 2025 року до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Підготовче засідання призначене на 09 квітня 2025 року було відкладено на 06 травня 2025 року на 15:15 год. за клопотанням представника відповідача. 21 квітня 2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Попій А.С. надійшов відзив на позовну заяву. Підготовче засідання призначене на 06 травня 2025 року було відкладено на 03 червня 2025 року на 10:00 год. через неявку учасників справи. Підготовче засідання призначене на 03 червня 2025 року було відкладено на 23 липня 2025 року на 11:00 год. для надання можливості представнику позивача ознайомитись із відзивом та подати відповідь на відзив. 09 червня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Підготовче засідання призначене на 23 липня 2025 року було відкладено на 18 серпня 2025 року за клопотанням представника позивача. Ухвалою суду від 18 серпня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме - витребувано від Територіального сервісного центру 8047 МВС України належним чином завірену копію реєстраційної справи за фактом укладення 24 червня 2022 року договору купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 (документи, які подавались для зняття з реєстрації та нової реєстрації транспортного засобу "Mazda CX-5", 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] ); Витребувано від Дарницького УП ГУ НП у м. Києві за наявності відео з камер відеоспостереження ТСЦ 8047 МВС України за 24 червня 2022 року, де відображений факт укладання договору № 8047/2022/3237758 від імені [PERSON] 24 червня 2022 року у приміщенні ТСЦ 8047 МВС України, та, за наявності, копію відповідної реєстраційну справи, яка були отримана у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023105020000624 від 18.03.2023. 27 серпня 2025 року до суду від Територіального сервісного центру 8047 МВС України надійшла інформація, у якій вказано, що документи, відповідно до яких було здійснено перереєстрацію автомобіля "Mazda CX-5", 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] , були вилучені дізнавачем ВД Дарницького УП ГУ НП у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді №753/19758/23 від 02 листопада 2023 року. 08 вересня 2025 року до суду з ВД Дарницького УП ГУ НП у м. Києві надійшла інформація, згідно якої вбачається, що відділом дізнання здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023105020000624 від 18 березня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України. Матеріали вказаного кримінального провадження були скеровані до Дарницької окружної прокуратури м. Києва, де перебувають і на даний час. Ухвалою суду від 26 вересня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Дарницької окружної прокуратури м. Києва та Дарницького УП ГУ НП у м. Києві за наявності відео з камер відеоспостереження ТСЦ 8047 МВС України за 24 червня 2022 року, де відображений факт укладання договору № 8047/2022/3237758 від імені [PERSON] 24 червня 2022 року у приміщенні ТСЦ 8047 МВС України, та, за наявності, копію відповідної реєстраційної справи, яка були отримана у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023105020000624 від 18.03.2023. 08 жовтня 2025 року до суду від Дарницького УП ГУ НП у м. Києві надійшла витребувана інформація. Ухвалою суду від 24 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 25 листопада 2025 року. Судове засідання 25 листопада 2025 року було відкладено на 15 січня 2026 року у зв`язку з неявкою сторін. 15 січня 2026 року у судове засідання з`явився представник позивача та представники третьої особи. Представник відповідача-1 у судове засідання та відповідача- 2 у судове засідання не з`явились, причини неявки суду невідомі. Враховуючи час знаходження справи у провадженні суду, розгляд справи по суті, належне повідомлення всіх учасників справи про день та час судового засідання, суд ухвалив проводити судове засідання у відсутність осіб, які не з`явились. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вказав, що позивачка залишила свій автомобіль на СТО та поїхала за кордон через повномасштабне вторгнення рф на територію України, в Україну вона повернулась лише 30 червня 2022 року. Саме в червні місця вона у застосунку «Дія» виявила відсутність відомостей про зареєстрований на неї транспортний засіб. Повернувшись в Україну позивачка звернулась із відповідною заявою до поліції та Дарницьким УП ГУНП в м. Києві було порушено кримінальну справу за статтею 356 КК України. Також у кримінальному провадженні було проведено почеркознавчу експертизу та було встановлено, що договір купівлі-продажу транспортного засобу позивачки від імені позивачки був підписаний не [PERSON] , а іншою особою. Отже всі дії у сервісному центрі від імені позивачки були вчиненні незаконно, [PERSON] не мала намір продавати свій транспортний засіб, а тому представник позивача просив позовні вимоги задовольнити повністю. У судовому засіданні було оголошено перерву до 10 лютого 2026 року у зв`язку з технічними проблемами ВКЗ та відсутність можливості надалі здійснювати запис судового засідання. 26 січня 2026 року від представників третьої особи до суду надійшли додаткові письмові пояснення та документи, які вже надавались суду на стадї підготовчого провадження у справі. У судове засідання 10 лютого 2026 року з`явився представник позивача та представник відповідача - 1. Відповідач - 2 чи її представник у судове засідання вкотре не з`явились. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що відповідачка є добросовісним набувачем, вона не знала та не могла знати про те, що відповідач - 2 не була законним власником транспортного засобу, наявність перешкод для укладання договору купівлі-продажу. Транспортний засіб не перебував у розшуку, відсутні також були судові процеси щодо права власності на такий транспортний засіб. Відповідач -1 не допускала та не могла допустити можливість настання будь-яких несприятливих наслідків для позивача. Жодний правовідносин між позивачем та відповідачем - 1 не було, договорів вони не укладали. Транспортний засіб відбув із володіння позивача з її власної волі, оскільки вона самостійно передала автомобіль своєму чоловікові, який пізніше й продав цей транспортний засіб. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У судовому засідання було допитано як свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона працює адміністратором у сервісному центра МВС та саме за її участі укладався договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24 червня 2022 року. Вказала, що всі реєстраційні дії проводились нею за наявності оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та оригіналів документів продавця і покупця. Вказала, що якщо вона провела реєстраційні дії, то відповідно був присутній продавець та покупець та їй були надані оригінали всі документів. Зауважила, що їй невідомо чи можливо було у червні 2022 року провести реєстраційні дії щодо продажу транспортного засобу через застосунок «Дія». Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача - 1, допитавши свідка, враховуючи письмові пояснення представника третьої особи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , транспортний засіб Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] на праві власності зареєстрований за [PERSON] (позивач). 24 червня 2022 року у РСЦ ГСЦ МВС 8047 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 14 листопада 2019 року в ТСЦ 3246. За домовленістю сторін вартість транспортного засобу визначена в сумі 50000 грн. 31 серпня 2022 року у РСЦ ГСЦ МВС 8043 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 8043/2022/3367396 транспортного засобу Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 24 червня 2022 року в ТСЦ 8047. За домовленістю сторін вартість транспортного засобу визначена в сумі 700000 грн. Відповідно до витягу з ЄРДР 18 березня 2023 року Дарницьким УП ГУНП в м. Києві було зареєстровано заяву [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення (кримінальне провадження № 1223105020000624), а саме: у період часу з 20 червня 2022 року по 15 березня 2023 року у невстановленому місці, невстановлена особа вчинила самоправні дії відносно майна [PERSON] чим спричинила матеріальний збиток. Сума матеріального збитку встановлюється. Правова кваліфікація кримінального правопорушення статті 356 КК України. Як вбачається з інформації наданої Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України [PERSON] 4 березня 2022 року на автомобілі виїхала за межі України через пункт пропуску «Шегині» та 30 червня 2022 року в`їхала в Україну на автомобілі через пункту пропуску «Чоп». Згідно висновку експерта від 17 червня 2024 року № СЕ-19/111-24/34466-ПЧ підпис в графі «продавець» у договорі купівлі-продажу № 8047/2022/3237758 транспортного засобу Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] , коричневого кольору, який укладено 24 червня 2022 року у приміщенні ТСЦ 8047 між [PERSON] та [PERSON] в присутності адміністратора Фесик Ю.О., виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підписи на копії 1,2,3,4,12,13 сторінок паспорту громадянки України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] та копії карти фізичної особи-платника податків № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , виконані не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до листа начальника відділу дізнання Дарницького УП ГУНП в м. Києві адвокату Руденку С, який дії в інтересах [PERSON] надано дозвіл на використання відомостей, що стали відомі у кримінальному провадженні № 1223105020000624 від 18 березня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України безпосередньо у судах загальної юрисдикції, з метою відновлення порушених прав [PERSON] . На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів суду були надані копія заяви від 24 червня 2022 року № 654117259 про реєстрацію транспортного засобу Mazda CX-5 коричневого кольору за [PERSON] , відповідно до якої вбачається, що продавцем було здано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , а покупцем отримано нове: [NUMBER] . Також суду на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів надано копію заяви 31 серпня 2022 року № 752219326 про реєстрацію транспортного засобу Mazda CX-5 коричневого кольору за [PERSON] , відповідно до якої продавцем було здано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , а покупцем отримано нове: [NUMBER] . Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 30 листопада 2023 року тимчасово були вилучені документи, які стали підставою для реєстрації транспортного засобу Mazda CX-5 коричневого кольору за [PERSON] , в тому числі оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на [PERSON] . Звертаючись із позовом до суду, позивачка зазначає, що перед виїздом з України вона залишила транспортний засіб на СТО для проведення ремонтних робіт, який їй потім повернуто не було, у зв`язку з його продажем. Стосовно вимоги про визнання недійсним договору від 24 червня 2022 року № 8047/2022/3237758. У відповідності до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). У абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21). Судом встановлено, що [PERSON] не вчиняла жодних дій на укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] від 24 червня 2022 року № 8047/2022/3237758, що, зокрема підтверджується висновком експерта від 17 червня 2024 року № СЕ-19/111-24/34466-ПЧ. Крім того, суд також приймає до уваги те, що [PERSON] перебувала поза межами території України у період укладання договору від 24 червня 2022 року, що унеможливлює фізичне підписання такого договору. Таким чином, суд зазначає, що договір купівлі-продажу транспортного засобу Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] від 24 червня 2022 року № № 8047/2022/3237758 є нікчемним, оскільки [PERSON] не мала волевиявлення на його укладання та фактично його не підписувала, а отже він не потребує визнання його недійсним. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)). Отже вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 червня 2022 року не підлягає задоволенню, враховуючи викладене вище. Стосовно вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 серпня 2022 року № 8043/2022/3367396, скасування державної реєстрації, реєстрації права власності за позивачем та витребування транспортного засобу. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» -юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці. Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею. Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування. Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого. Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23), а також в постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19, на які послався заявник в касаційній скарзі. Як зазначалось вище, позивачка у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні зазначали, що виїжджаючи за кордон, позивачка залишила свій транспортний засіб Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] , коричневого кольору разом з ключами від нього на СТО для проведення ремонтних робіт. Поруч з тим, позивачка заперечувала щодо залишення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Проте як було встановлено судом під час розгляду справи, оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у позивачки відсутній, такий не був наданий суду для огляду, а представник позивача у судовому засіданні вказав, що йому невідома інформація де знаходиться оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Позивачка не подавала до органів поліції заяви щодо викрадення у неї реєстраційних документів на транспортний засіб, або інформації про їх загублення. Натомість з наявних у матеріалах справи документів, наданих на вимогу суду уповноваженим представником Головного сервісного центру МВС України, судом встановлено, що оригінал свідоцтва про реєстрацію тарнспорного засобу Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] - [NUMBER] був зданий продавцем у ТСЦ 8047 при оформленні договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24 червня 2022 року, та надалі був вилучений працівниками поліції на підставі протоколу тимчасового вилучення предметів та документів, у кримінальному провадженні № 1223105020000624 від 18 березня 2023 року, що, зокрема підтверджується заявою від 24 червня 2022 року № 654117259 та протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 30 листопада 2023 року (опис). Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] , виїжджаючи за кордон з власної ініціативи залишила транспортний засіб Mazda CX-5 д.н.з. [NUMBER] з ключами та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу певним, відомим саме їй особам, тобто спірний автомобіль вибув із володіння позивачки саме за її волею та за її особистим рішенням. Отже, з огляду на встановлені у цій справі обставини добровільного передання позивачем належного їй транспортного засобу певним особам, а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд доходить висновку, що спірний автомобіль вибув із володіння [PERSON] з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки в цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України. Крім того [PERSON] не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування і володіння. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява про визнання недійсним договорів купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації права власності, реєстрація транспортного засобу за позивачем та витребування транспортного засобу не підлягає задоволенню. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed