Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (дата народження - [INFO] ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» заборгованість загальною сумою 69650 грн, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 7000 грн, суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором - 37100 грн, суми заборгованості за процентами нарахованих ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» за 146 календарних днів 25550 грн. Щодо судових витрат позивач просить: стягнути з [PERSON] (дата народження - [INFO] ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» сплачений судовий збір 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 28 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено Договір № 4251181 про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронній формі. За умовами договору відповідачу надано кредит у сумі 7000 грн на строк 357 днів, з 28 грудня 2023 року по 19 грудня 2024 року, із періодичністю сплати процентів кожні 17 днів. Кредитний договір було укладено через інформаційно-телекомунікаційну систему Товариства (вебсайт/мобільний застосунок «Credit7») із дотриманням процедури реєстрації, ідентифікації, підтвердження умов кредитування та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, у зв`язку з чим такий договір є належно укладеним у письмовій формі відповідно до вимог ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Первісний кредитор виконав свої зобов`язання та перерахував відповідачу кредитні кошти у сумі 7000 грн у безготівковій формі на платіжну картку, реквізити якої були вказані відповідачем під час укладення договору, через платіжного провайдера Товариство з обмеженою відповідальністю «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» (iPay.ua), що підтверджується довідкою платіжного провайдера. Відповідач належним чином умови договору не виконав, кредит та проценти у встановлені строки не сплатив. Відповідно до умов договору проценти є платою за користування кредитом та нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кожен день користування кредитом. Згідно з поденним розрахунком заборгованості, сформованим Первісним кредитором, за період з 28 грудня 2023 року по 26 липня 2024 року включно було нараховано проценти за користування кредитом у сумі 37100 грн, а станом на 26 липня 2024 року загальна заборгованість за договором складала 44100 грн, з яких 7000 грн - тіло кредиту та 37100 грн - проценти. 26 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» укладено Договір факторингу № 26/07/2024, на підставі якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відповідача було повідомлено про відступлення права вимоги листом від 29 липня 2024 року та шляхом направлення SMS-повідомлення, а тому новий кредитор набув право вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі. Строк дії кредитного договору на момент укладення договору факторингу не закінчився, тому позивач як новий кредитор здійснив нарахування процентів у межах погодженого строку кредитування за період з 26 липня 2024 року по 19 грудня 2024 року (146 календарних днів) у сумі 25550 грн. У зв`язку з цим загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за Договором № 4251181 становить 69650 грн, з яких 7000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 37100 грн - проценти, нараховані Первісним кредитором, та 25550 грн - проценти, нараховані позивачем після відступлення права вимоги. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, представник позивача послався, зокрема, на положення статей 203, 205, 207, 512, 514, 516, 526, 530, 610, 612, 625, 1046, 1048, 1049, 1054, 1055, 1077-1082 ЦК України, статей 12, 13, 81, 84, 133, 141, 175-177 ЦПК України, а також Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про споживче кредитування». Нараховані проценти мають характер плати за правомірне користування кредитом у межах строку дії договору, а не штрафних санкцій. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що відповідач не заперечує факту укладення договору споживчого кредиту та отримання грошових коштів на банківську картку, а також визнає, що частково виконував зобов`язання за кредитом. Разом з тим, із заявленими позовними вимогами відповідач погоджується лише частково, не заперечує проти стягнення суми фактично отриманих кредитних коштів, однак заперечує щодо стягнення процентів, штрафних санкцій та пені за користування кредитними коштами. На підтвердження своїх доводів представник відповідача послався на те, що відповідач проходить військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується довідкою військової частини та витягом з наказу командира військової частини про призначення на посаду. Також зазначено, що відповідач брав безпосередню участь у бойових діях та заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій. Обґрунтовуючи клопотання про зупинення провадження у справі, представник відповідача послався на пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України та зазначив, що суд зобов`язаний зупинити провадження у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, які переведені на воєнний стан. У зв`язку з цим представник відповідача просив зупинити провадження у справі до звільнення відповідача з військової служби або до припинення воєнного стану. Крім того, представник відповідача послався на положення законодавства про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, зазначивши, що під час дії особливого періоду для визначених категорій військовослужбовців передбачені гарантії щодо ненарахування штрафних санкцій та процентів за окремими зобов`язаннями, у зв`язку з чим просив, у разі продовження розгляду справи, задовольнити позов частково та стягнути лише суму основного боргу без процентів, штрафу та пені. Також представник відповідача просив провести судове засідання за його участю у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, зазначаючи, що особиста участь відповідача є ускладненою через проходження ним військової служби та перебування у районі виконання бойових завдань. Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено, оскільки надані представником відповідача докази (довідка військової частини та витяг з наказу про призначення на посаду) підтверджують факт проходження відповідачем військової служби, однак не містять належних і достатніх відомостей про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, зокрема не підтверджують обставин, які об`єктивно унеможливлюють участь відповідача у розгляді справи. Також ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року у задоволенні заяви представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено з огляду на те, що ухвалою про відкриття провадження від 26 травня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами, судове засідання у справі не призначалося, а тому участь у ньому, у тому числі в режимі відеоконференції, є процесуально неможливою. Відповідно до ухвали Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2025 року про витребування доказів у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» було витребувано інформацію щодо емітування на ім`я відповідача [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] , відомості про фінансовий номер телефону, прив`язаний до вказаної картки, а також виписку про рух коштів за картковим рахунком за період з 28 грудня 2023 року по 08 січня 2024 року; на виконання зазначеної ухвали до суду 15 січня 2026 року надійшла відповідь АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», оформлена листом від 21 січня 2026 року № БТ/Е-2003, у якій Банк повідомив, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано платіжну картку № [NUMBER] , фінансовим номером телефону за нею у вказаний період був номер [NUMBER] , а також надано додаток - рух коштів за картковим рахунком за запитуваний період. Відповідь на відзив не надійшла. Відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі розгляд справи здійснено у спрощеному провадженні без повідомлення сторін. Суд встановив, що 28 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено Договір № 4251181 про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронній формі. Зі змісту поданого позивачем договору вбачається, що сторони погодили істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту у розмірі 7000 грн, строк кредитування 357 днів (з 28 грудня 2023 року по 19 грудня 2024 року), порядок та періодичність сплати процентів, а також спосіб надання кредитних коштів шляхом безготівкового перерахування на платіжну картку відповідача. Суд враховує, що відповідно до частин першої, другої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а згідно з абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Також за змістом статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, підписаний у встановленому законом порядку, прирівнюється за правовими наслідками до договору, укладеного у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що договір укладений в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому є належною правовою підставою виникнення цивільних прав та обов`язків сторін. Крім того, у відзиві представник відповідача фактично не заперечував ані факту укладення договору споживчого кредиту, ані факту отримання відповідачем грошових коштів на банківську картку, посилаючись лише на незгоду з нарахуванням процентів, штрафних санкцій та пені. Таким чином, обставини укладення кредитного договору та отримання коштів відповідачем узгоджуються як з поданими позивачем письмовими доказами, так і з позицією сторони відповідача. На підтвердження факту надання кредитних коштів позивачем подано, зокрема, довідку платіжного провайдера та інші документи, а також за клопотанням представника позивача ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2025 року було витребувано з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» відомості щодо належності відповідачу платіжної картки та руху коштів за відповідним картковим рахунком. На виконання вказаної ухвали АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» повідомило, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано платіжну картку № [NUMBER] , а також надало виписку про рух коштів за картковим рахунком за період з 28 грудня 2023 року по 08 січня 2024 року. Із наданої Банком виписки судом встановлено, що 28 грудня 2023 року о 08:15:10 на картковий рахунок відповідача зараховано 7000,00 грн (операція IPAY_CREDIT_VISA), що підтверджує фактичне отримання відповідачем кредитних коштів саме у сумі, визначеній умовами Договору № 4251181. Надана виписка є належним і допустимим доказом у розумінні статей 76, 77, 79 ЦПК України в частині підтвердження факту зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Суд також встановив, що 26 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» укладено Договір факторингу № 26/07/2024, на підставі якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за спірним кредитним договором. Вказані обставини підтверджуються поданими позивачем копією договору факторингу, витягом з реєстру боржників та іншими письмовими доказами. За змістом статей 512, 514, 516, 1077 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги (факторингу) є правомірною, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Вирішуючи вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд виходить з того, що відповідно до статей 526, 530, 610, 612, 1049, 1054 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк, а позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві отримані грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором. Сам факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 7000 грн підтверджений належними та допустимими доказами та відповідачем по суті не спростований. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що оплати в рахунок погашення тіла кредиту відповідачем не здійснювалися (погашення тіла кредиту - 0 грн). При цьому представник відповідача, посилаючись у відзиві на часткове виконання зобов`язань за кредитним договором, не зазначив конкретних сум, дат та реквізитів платежів у рахунок погашення саме тіла кредиту, а також не надав належних і допустимих доказів такого погашення. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували повне або часткове повернення відповідачем суми основного боргу у розмірі 7000 грн. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу (тіла кредиту) є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 7000 грн, а також перехід права вимоги до позивача підтверджені належними та допустимими доказами, тоді як доказів повернення відповідачем зазначеної суми суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд виходить з такого. Суд встановив, що умовами кредитного договору № 4251181 від 28 грудня 2023 року передбачено стандартну процентну ставку у розмірі 2,50 % на день від суми непогашеного кредиту. Позивач просить стягнути з відповідача проценти у загальному розмірі 62650 грн, з яких 37100 грн - проценти, нараховані первісним кредитором, та 25550 грн - проценти, нараховані позивачем після відступлення права вимоги. Отже, при сумі основного боргу (тіла кредиту) 7000 грн заявлений до стягнення розмір процентів (62650 грн) майже у дев`ять разів перевищує суму фактично отриманих відповідачем кредитних коштів та становить надмірний фінансовий тягар для споживача. За таких обставин загальна заявлена до стягнення сума заборгованості (69650 грн) сформована переважно саме за рахунок нарахованих процентів, а не суми отриманого кредиту. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. За змістом частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частинами першою, другою статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, однак така свобода не є абсолютною та реалізується з урахуванням вимог закону, звичаїв ділового обороту, а також засад розумності і справедливості. Спірний договір є договором споживчого кредиту, а відповідач у таких правовідносинах є споживачем фінансової послуги, тобто слабшою стороною договору, яка підлягає особливому правовому захисту. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, а умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком їх застосування є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суд бере до уваги, що погоджений сторонами розмір процентів 2,50 % на день формально визначений договором як плата за користування кредитом. Разом з тим сама лише наявність відповідної умови у договорі та факт підписання договору споживачем не позбавляють суд обов`язку перевірити, чи відповідає заявлений до стягнення розмір процентів засадам справедливості, добросовісності і розумності та чи не створює він істотного дисбалансу на шкоду споживачу. Суд дійшов висновку, що у цій справі заявлений до стягнення розмір процентів у сумі 62650 грн є явно завищеним, непропорційним сумі основного боргу та наслідкам порушення зобов`язання, а також не відповідає справедливому балансу прав та інтересів сторін. Надання кредитодавцю можливості стягнути зі споживача проценти у розмірі, що у багато разів перевищує суму отриманого кредиту, спотворює правову природу процентів як плати за користування коштами, перетворює їх на несправедливо непомірний тягар для позичальника та фактично створює для кредитора джерело невиправданого додаткового майнового тиску. При цьому суд враховує, що захист прав споживача у спірних правовідносинах здійснюється не лише шляхом формальної перевірки факту укладення договору та арифметичної правильності розрахунку позивача, а й шляхом оцінки змісту та наслідків застосування відповідних умов договору з точки зору їх справедливості та пропорційності. Відсутність окремого позову про визнання недійсними умов договору не перешкоджає суду при вирішенні спору надати оцінку заявленому до стягнення розміру процентів на предмет відповідності засадам цивільного законодавства і законодавства про захист прав споживачів. З огляду на наведене, виходячи із необхідності забезпечення справедливого балансу між правом позивача на отримання плати за користування кредитними коштами та обов`язком держави забезпечити належний захист споживача як слабшої сторони договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру процентів, заявлених до стягнення. З урахуванням суми фактично отриманого відповідачем кредиту, характеру спірних правовідносин, розміру заявлених процентів, принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд визначає справедливим, співмірним та таким, що підлягає стягненню, розмір процентів за користування кредитом у сумі 7000 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення процентів підлягають частковому задоволенню: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом у розмірі 7000 грн, а в іншій частині вимог про стягнення процентів (у сумі 55650 грн) слід відмовити. Оцінюючи доводи представника відповідача про те, що відповідач підлягає звільненню від сплати процентів за користування кредитом у зв`язку з проходженням військової служби та наявністю статусу учасника бойових дій, суд виходить з такого. Представник відповідача послався на положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого для визначених законом категорій військовослужбовців під час дії особливого періоду штрафні санкції, пеня, а також проценти за користування кредитом не нараховуються (з урахуванням встановлених законом винятків). Разом з тим застосування зазначеної норми у конкретній справі потребує встановлення судом належними і допустимими доказами не лише самого статусу особи, а й того, що відповідач підпадає під визначену цією нормою категорію саме у період, за який заявлено спірні нарахування процентів. Позивач заявив до стягнення проценти за користування кредитом за період з 28 грудня 2023 року по 19 грудня 2024 року (у межах строку кредитування), а саме: 37100 грн за період з 28 грудня 2023 року по 26 липня 2024 року та 25550 грн за період з 26 липня 2024 року по 19 грудня 2024 року. На підтвердження доводів про проходження відповідачем військової служби представником відповідача подано, зокрема, витяг з наказу командира військової частини [NUMBER] № 91 від 01 квітня 2025 року про призначення [PERSON] на посаду бойового медика та довідку військової частини [NUMBER] № 2039 від 15 серпня 2025 року, згідно з якою відповідач перебуває на військовій службі під час мобілізації, на особливий період. Зазначені документи є належними доказами проходження відповідачем військової служби, однак вони підтверджують таке проходження служби щонайменше з 01 квітня 2025 року, тобто після закінчення періоду, за який у даній справі позивачем нараховано проценти (до 19 грудня 2024 року включно). Крім того, представником відповідача подано посвідчення учасника бойових дій (у тому числі електронне посвідчення), яке підтверджує наявність у відповідача статусу учасника бойових дій. Разом з тим саме по собі посвідчення учасника бойових дій не містить відомостей про конкретний період проходження військової служби відповідачем, а також не містить достатніх даних для встановлення періоду безпосередньої участі відповідача у заходах, визначених законом, у співвідношенні зі спірним періодом нарахування процентів у цій справі. Отже, наявність у відповідача статусу учасника бойових дій сама по собі не є достатньою підставою для висновку про автоматичне застосування у даному спорі положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до всього заявленого позивачем періоду нарахування процентів. Таким чином, доводи представника відповідача про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати процентів за користування кредитом на підставі вказаної норми закону не підтверджені належними та достатніми доказами саме щодо спірного періоду нарахування процентів з 28 грудня 2023 року по 19 грудня 2024 року. Суд дійшов висновку, що підстав для звільнення відповідача від сплати процентів за користування кредитом саме з підстав, наведених представником відповідача щодо проходження військової служби та наявності статусу учасника бойових дій, у даній справі не встановлено. При цьому доводи відповідача щодо надмірності розміру заявлених до стягнення процентів були окремо оцінці судом крізь призму засад справедливості, добросовісності та розумності, а також положень законодавства про захист прав споживачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 69650,00 грн (7000,00 грн - тіло кредиту та 62650,00 грн - проценти). Рішенням суду позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 14000,00 грн (7000,00 грн - тіло кредиту та 7000,00 грн - проценти). Отже, частка задоволених позовних вимог становить: 14000,00 грн / 69650,00 грн x 100 = 20,10 % (точніше - 20,1005 %). Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується поданою до матеріалів справи платіжною інструкцією. З огляду на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі: 2422,40 грн x 20,1005 % = 486,91 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. На підтвердження понесення (очікування понесення) витрат на правничу допомогу позивачем подано документи, зокрема договір про надання правничої допомоги, рахунок-фактуру, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), а також детальний опис робіт. Таким чином, позивачем надано належні докази на підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості у розмірі 10000,00 грн. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а для визначення розміру таких витрат учасник справи подає докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Суд також враховує, що представником відповідача не заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача, не наведено доводів щодо їх неспівмірності, а також не подано доказів на підтвердження такої неспівмірності. З урахуванням характеру спору, обсягу підготовлених процесуальних документів, наданих позивачем доказів, а також відсутності клопотання сторони відповідача про зменшення таких витрат, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу 10000,00 грн є підтвердженим належними доказами та загалом співмірним характеру і складності справи. Водночас, з огляду на часткове задоволення позову, компенсації за рахунок відповідача підлягають витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 10000,00 грн x 20,1005 % = 2010,05 грн. Таким чином, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у загальному розмірі 2496,96 грн, з яких: 486,91 грн - судовий збір; 2010,05 грн - витрати на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial