Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

22 грудня 2025 року [PERSON] звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 03.03.2020 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що в книзі реєстрації шлюбів 03.03.2020 зроблено актовий запис №104. Від шлюбу у сторін дітей не має. Майнових спорів щодо спільного майна зареєстрованого за час перебування у шлюбі у сторін також відсутні. Після реєстрації шлюбу відносини між сторонами почали поступово погіршуватись. Так з часом у позивача з відповідачем поступово зникли спільні інтереси, сторони зрозуміли, що у них різні погляди на життя, повністю відсутнє взаєморозуміння. Позивач з відповідачем втратили почуття любові один до одного тому вирішили остаточно розійтись і жити окремо. З того часу спільне господарство сторони не ведуть, кожен забезпечує свої потреби сам, позивач з відповідачем живуть окремо та стали один одному чужими людьми. Після того, як сторони почали жити окремо, спочатку намагалися інколи спілкуватись, кілька разів зідзвонювались, проте це призвело лише до ще більш глибокої прірви непорозуміння між сторонами. А після початку російського вторгнення відповідач зник, фактичне місце його проживання, номер телефону або електронної пошти позивачу не відоме. Отже з того часу сторони припинили будь-яке спілкування, у кожного своє життя, тому шлюб є формальним і існує лише на папері. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 07 січня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася , про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, через свого представника надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у поданій заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання вдруге не з`явився, про дату, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, в тому числі відповідно до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, судові повістки, які направлялися судом на адресу останнього відомого місця проживання відповідача повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Про причини неявки відповідач суду не повідомив, процесуальним правом на подання відзиву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місце знаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача у даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03 березня 2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що в книзі реєстрації шлюбів 03.03.2020 зроблено актовий запис №104, виданого 11 листопада 2025 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, серія [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу позивач не змінювала прізвище. Малолітні або неповнолітні діти в подружжя відсутні. За час спільного проживання між сторонами втрачено взаєморозуміння, шлюбно-сімейні відносини між ними припинені, бажання їх поновити в подружжя відсутнє, спільне господарство вони не ведуть. За змістом ч. 1 ст. 24 СК України та ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вимогами ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України закріплено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їхніх дітей, що мають суттєве значення. Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. З огляду на обставини, встановлені судом, суд доходить висновку, що підстави, які спонукали позивача до розірвання шлюбу, обґрунтовані, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, а тому позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд не вирішує, оскільки у позовній заяві позивач просить суд залишити судові витрати за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved