Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивував тим, що він є єдиним сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Він з матір`ю на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №391504 та серії ЯБ №391505, виданих 13 лютого 2006 року на підставі рішення 34 сесії Вінницької міської ради 4 скликання від 03 червня 2005 року №1243, були співвласниками земельної ділянки площею 0,579 га, кадастровий номер 0510100000:03:041:0045, за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала на праві спільної сумісної власності (без визначення часток кожного зі співвласників). [PERSON] померла [INFO] . Він звернувся за оформленням свого права на спадщину, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском строку звернення та неможливістю визначення частки померлої у праві власності на земельну ділянку. У подальшому він звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі своєю матір`ю [PERSON] та 24 жовтня 2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в справі №127/24595/24 встановлено факт його постійного проживання разом із матір`ю. Однак при повторному зверненні до нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки частка у спільному майні не визначена. Позивач з посилання на положення спадкового та земельного законодавства просить визначити, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0579 га, кадастровий номер 0510100000:03:041:0045, на день смерті становила та визнати за ним право власності в порядку спадкування на вказану частку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі, з роз`яснення учасникам їх процесуальних прав. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась, однак надала заяву про визнання позову. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2025 року (із занесенням до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа) до участі в справі залучено як співвідповідача Вінницьку міську раду та витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О. В. копію спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] 30 жовтня 2025 року представник Вінницької міської ради через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі мотивуючи тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки частка померлої у спільній сумісній власності не визначена, а визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлою особою не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки в такому разі судом буде вирішуватися питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Крім того, Вінницька міська рада є «технічним» відповідачем і не є відповідальною за виконання судового рішення, а тому судові витрати підлягають залишенню за позивачем. Представник позивача подала заяву та, уточнивши вимоги, просила визнати за [PERSON] право власності на частки в праві власності на земельну ділянку площею 0,0579 га, кадастровий номер 0510100000:03:041:0045, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за [PERSON] право власності на частки в праві власності на цю земельну ділянку. Крім того, просила залишити без розгляду вимоги в частині визначення частки померлої в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року вказана заява прийнята до розгляду, а позовні вимоги в частині вимог про визначення частки померлої в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку залишені без розгляду. Відповідачі правом подання відзиву на уточненні вимоги не скористались. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2026 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник Вінницької міської ради в судовому засіданні при ухваленні рішення покладався на думку суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак нею подана заява про розгляд справи у її відсутність. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] (копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 квітня 1962 року). [PERSON] на праві власності належить частка житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 4 липня 1985 року, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою, реєстровий №2-876. За [PERSON] зареєстроване право власності на частки житлового будинку [ADDRESS] підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 4 липня 1985 року, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою, реєстровий №2-876, свідоцтва про право власності від 4 липня 1985 року, виданого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою, реєстровий №2-876. Вищевказані обставини також підтверджується повідомленням КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №8278 від 19 вересня 2019 року. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0579 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:03:041:0045, яка на підставі рішення 34 сесії Вінницької міської ради 4 скликання від 3 червня 2005 року №1243 передана [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копіями державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №391504 та ЯБ №391505 від 13 лютого 2006 року та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0003696312019 від 6 вересня 2019 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17 травня 2023 року. Спадкоємцем майна, яке залишилось після [PERSON] , є її син [PERSON] , що підтверджується матеріали спадкової справи №85/2025 щодо померлої [INFO] [PERSON] . Відомостей про інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять. Постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори від 21 травня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0579 га, кадастровий номер 0510100000:03:041:0045, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та на частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки на день смерті він не був зареєстрований з померлою за однією адресою і пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а також не визначена частка у праві власності на земельну ділянку і не відомо на яку частку нерухомого майна необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2024 року у справі №127/24595/24 встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , станом на день її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 21 жовтня 2025 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Звертаючись до суду із даним позовом з метою захисту свого спадкового права, позивач вказує на неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері у позасудовому порядку, оскільки відсутнє визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ПК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1226 ПК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Згідно частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18); від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Верховний Суд в постанові від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20 зазначив, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Позивач, звертаючись до суду про визнання права власності на частку у праві власності на земельну ділянку, вказує, що частки співвласників відповідають їхнім часткам у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України (в редакції на час отримання в спільну сумісну власність земельної ділянки 03 червня 2005 року) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Статтею 121 ЗК України (в редакції на час набуття права власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 га, в селищах не більше 0,15 га, в містах не більше 0,10 га (ч.1). За системним аналізом норм матеріального права (ст.377 ЦК України, ст.120, 121 та ч.1 ст.118 ЗК України) громадянин мав право на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться у його користуванні, а у випадку переходу права власності на житловий будинок (частину житлового будинку) та переходу при цьому права користування земельною ділянкою на приватизацію тієї земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок (частина житлового будинку), господарські будівлі та споруди, та частини земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування. Співвласникам вказаного будинковолодіння передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування та будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд у розмірі, визначеному чинним законодавством. Отже, кожен із власників будинковолодіння отримав у власність земельну ділянку не меншу ніж та, на якій розташована його частина будинковолодіння та необхідна для їх обслуговування. Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до їх розміру часток у будинковолодінні. Виходячи із наведеного вище, суд погоджується з твердженням позивача, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на вищевказану земельну ділянку відповідають їхнім часткам в будинку та відповідно частка померлої становила , а частка позивача -1/4. З огляду на викладене, зважаючи, що позивач є єдиним спадкоємцем та як спадкоємець вчинив усі дії, які були необхідними для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак з незалежних від нього причин у видачі свідоцтва йому було відмовлено, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 3/4 частки земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті його матері. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). При цьому суд відмічає, що позивач у будь-який інший спосіб реалізувати свої спадкові права не може, тому його право підлягає захисту саме шляхом визнання права власності на спадкове майно та саме такий спосіб захисту є ефективним. Також слід зазначити, що такі вимоги підлягають задоволенню саме щодо відповідача Вінницької міської ради, яка є належним відповідачем по справі. Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 зазначив, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Відповідно ч. 1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За змістом положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» саме ради є тим органом місцевого самоврядування, який в силу положень цього закону наділений повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядженням майном на відміну від виконавчого комітету ради, який здійснює управління майном та лише в межах визначених радою, а тому саме Вінницька міська рада є належним відповідачем у даній справі. Відповідно ці вимоги до [PERSON] як неналежного відповідача задоволенню не підлягають. Остання не є спадкоємцем померлої та спадщину не приймала ні щодо житлового будинку, ні щодо земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо визнання права власності на частки вказаної земельної ділянки, то суд зауважує, що позивачу належить 1/4 частка земельної ділянки площею 0,0579 га, кадастровий номер 0510100000:03:041:0045, що розташована по [ADDRESS] , яку він отримав відповідно до рішення 34 сесії Вінницької міської ради 4 скликання від 03 червня 2005 року №1243, і вказане право ні ким не оспорюється та не порушено, а тому в суду відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial