Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

До Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Дейкун Олена Іванівна, до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на земельну ділянку. Ухвалою від 01.10.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 396/2039/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 17.10.2025 о 13:00 год. та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи. 30.10.2025 р. від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 04.11.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.11.2025 р. о 10:00 год. 12.12.2025 р. від позивача надійшло клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження. Ухвалою суду від 12.12.2025 р. клопотання позивача задоволено, справу повернуто на стадію підготовчого провадження. 14.12.2025 р. через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про зміну (доповнення) позовних вимог, з урахуванням змін, позовні вимогами є: - визнання протиправним та скасувати рішення сорок четвертої сесії восьмого скликання Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №2703 від 09.05.2025 року «Про відмову гр.. [PERSON] у наданні дозволу на виділення земельної частки (паю) шляхом розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Рівнянської ТГ» - зобов`язати Рівнянську сільську раду Новоукраїнського району Кіровоградської області виділити [PERSON] [INFO] на території Рівнянської сільської територіальної громади за рахунок не витребуваних паїв - сформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності у приватну власність земельну ділянку у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 5,24 га або наближеної до цієї площі, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії КР №352481800:02:00:032, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.12.1998 року за № 032 Ухвалою суду від 08.01.2026 р. заява про зміну (доповнення) позовних вимог позивача задоволено, встановлено для відповідача строк для подачі відзиву протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання заяви про зміну (доповнення) предмета позову має право подати відзив із викладенням заперечення проти позову, разом з доказами, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, та документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу. 16.02.2026 р. позивач та її представник в підготовче судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник відповідача явку свого представника в підготовче судове засідання не забезпечили, про розгляд справи повідомлені належним чином. Відзив до суду не надходив. Ухвалою суду від 16.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.02.2026 о 14:20 год.год. 25.02.2026 р. представник позивача Дейкун О.І. подала заяву про розгляд справи без її участі та участі [PERSON] , позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Розглянувши подані документи та матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. 03 жовтня 1997 року рішенням №726-р Новоукраїнської районної державної адміністрації Новоукраїнського району Кіровоградської області, на ім`я позивачки був виданий Сертифікат на право на земельну частку (пай), серії КР №0221531, розміром 5,59 га, в умовних кадастрових гектарах як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Іванівське», в подальшому згідно якого позивач отримала державний акт на право приватної власності на землю серії КР №352481800:02:00:032, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.12.1998 року за № 032. Таким чином позивач [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 5,24 га, на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Опис меж земельної ділянки №032 згідно держакта: «Від А до Б Землі загального користування КСП «Іванівське» (с. Іванівка); Б до В Землекористування Шеремет П.П. (ділянка № [NUMBER] ); В до Г Землі загального користування КСП «Іванівське» (с. Іванівка); Г до А Землекористування Нікітюк В.В. (ділянка № [NUMBER] )» 24 листопада 2004 року [PERSON] уклала з Фермерським господарством «Омельяненко» Договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, який зареєстрований 24.06.2005 року за №1925 у Кіровоградській регіональній філії Центр ДЗК, з внесеними змінами та доповненнями від 21.04.2011 року, які зареєстровані за №352408184001507. Дата закінчення договору оренди земельної ділянки 15 листопада 2025 року (а.с.____). У 2023 році Фермерське господарство «Омельяненко» провів інвентаризацію земель, що знаходяться в оренді, та повідомив позивачці, що ділянка № [NUMBER] яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району та належить їй згідно державного акту на право приватної власності на землю, серія КР №3524081800:02:00:032 відсутня в обробітку Фермерського господарства, тому господарство припиняє сплачувати орендну плату згідно Договору оренди землі. Фізична особа-підприємець [PERSON] , відмовив [PERSON] у встановленні (відновленні) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у зв`язку з тим, що на плані зовнішніх меж земельної ділянки державного акту ділянка № [NUMBER] межує з ділянками № [NUMBER] та № [NUMBER] , проте на схемі поділу КСП «Іванівське» ділянки [ADDRESS] та №032 взагалі відсутні, що унеможливлює виготовлення технічної документації. На початку 2024 року [PERSON] звернулась із заявою до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про виділення в натурі на місцевості земельної частки (паю) площею 5,24 га згідно державного акту серії КР №032 від 25.12.1998 року. 01 березня 2024 року на черговій сесії Рівнянської сільської ради депутати рішення не прийняли. 10 квітня 2025 року [PERSON] повторно звернулась із заявою до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, в якій просила прийняти рішення про виділення на території Рівнянської сільської територіальної громади за рахунок сформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності у приватну власність земельну ділянку у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 5,24 га, згідно державного акту на право приватної власності на землю, серії КР №3524081800:02:00:032. 09 травня 2025 року Рівнянська сільська рада рішенням №2703 відмовила у задоволенні заяви [PERSON] , мотивувавши це тим, що заявниця не було додано до заяви про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою графічних матеріалів, на яких зазначене місце розташування земельної ділянки за результатами розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), передбаченого ст. 9 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Позивачка є людиною похилого віку, має повних 66 років, є пенсіонером та членом КСП «Іванівське», відповідно має право на земельну ділянку, яка була їй надана, але в подальшому не з її вини була позбавлена цієї земельної ділянки. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є також рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст. 3 цього закону - підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). Відповідно до ст. 122 ЗК України - сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ст. 118 ЗК України - відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Згідно ч.ч.1,5 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі передачі їм земель із державної власності. 01.01.2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (від 10.07.2018 року № 2498-V111), відповідно до якого було внесено зміни до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток(паїв)у натурі(на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток(паїв)щодо виділення їм в натурі (на місцевості)земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв)у натурі(на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку(пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв)у натурі(на місцевості)та виготовлення відповідної документації з землеустрою ,якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток(паїв)у натурі(на місцевості),якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку(пай),або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки(паї),проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток(паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами ,які мають право на виділення їм земельних часток(паїв)у натурі(на місцевості)та земель ,що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Визначаючи юрисдикційну приналежність спору певному національному судові, суди повинні з`ясувати, чи спір є приватноправовим або публічно-правовим; чи виник він з відносин, урегульованих нормами цивільного права; чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Стаття 15-1 ЗК України визначає повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, зокрема, щодо: внесення в установленому порядку пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Статтею 25 ЗК України визначено порядок приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, зокрема визначено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Частинами третьою-п`ятою статті 118 цього Кодексу передбачено, що громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Отже, наведеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа, і визначені органи, уповноважені розглядати ці питання. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частини десята, тринадцята та чотирнадцята статті 123 ЗК України). Конституційний Суд України у Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що: - положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень; Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Так, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц(провадження № 14-5зц18), від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц (провадження № 14-120цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16 (провадження № 11-475апп18), від 19 червня 2018 року у справі № 922/864/17 (провадження № 12-61гс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 924/174/18 (провадження № 12-82гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування, а відмова особі в наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки. Враховуючи той факт , що у позивачки [PERSON] право на право на земельну частку пай уже виникло з того часу як вона працювала у КСП «Іванівське» та підтвержено Державним актом, і виходячи із суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі суд приходе до висновку що даний спір є цивільно-правовим. Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 914/1774/15, за яким відповідно до норм чинного законодавства визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування можливо, якщо:1) позивачем є учасник цивільних правовідносин (фізична, юридична особи, держава, територіальна громада), який є власником певного майна; 2) права власника порушено і підставою цього порушення є видання правового акту; 3) такий акт не відповідає законові, тобто, має місце невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Відповідно до Перехідних положень ЗК України п. 21.вбачається, що - установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силузазначеного Закону переходять до комунальної власності. Відповідно до ЗУ за № 1423 - ІХ від 27 травня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 27 квітня 2021 року № 1423 - ІХ повноваження з розпорядженнями землями на території громад в тому числі розташованими за межами населених пунктів передано сільським селищним радам. Земельні ділянки, які відносяться до зазначеного закону вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ , міст та які були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав , переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно , але органи виконавчої влади , що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками , вже не мають права здійснювати розпорядження ними. Інші земельні ділянки та землі , які залишилися несформованими та не внесеними до державного земельного кадастру , переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим законом. Враховуючи, що КСП «Іванівське» на день розгляду справи ліквідовано, суд приходе до висновку, що належним відповідачем по справі є саме Рівнянська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, оскільки Іванівська сільська рада увійшла до Рівнянської територіальної громади, згідно Розпорядженням Кабінету Міністрів України за № 716-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Кіровоградської області» від 12 червня 2020 року. Маючи на руках державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] звернулася до належного органу, який розпоряджається землями, а саме до Рівнянської сільської ради, але Рівнянська сільська рада формально розглянула заяву [PERSON] від 10 квітня 2025 року та безпідставно відмовила у виділенні в натурі земельної ділянки (паю), адже заявниця зверталась із заявою про виділення на території Рівнянської сільської територіальної громади за рахунок сформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності у приватну власність земельну ділянку у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 5,24 га, згідно державного акту на право приватної власності на землю, серії КР №3524081800:02:00:032 за рахунок інших земельних ділянок ради, тому рішення за №2703 від 09 травня 2025 року сорок четвертої сесії восьмого скликання Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області «Про відмову гр.. [PERSON] у наданні дозволу на виділення земельної частки (паю) шляхом розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Рівнянської ТГ» є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Земельна ділянка була надана [PERSON] як члену КСП «Іванівське», що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) КР № 0221531, виданого на підставі рішення Новоукраїнської районної державної адміністрації № 726-р від 03.10.1997 р., та Державного акта на право приватної власності на землю серія КР № 3524081800:02:00:032, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 032 від 25.12.1998 р. вибула з володіння [PERSON] поза її волею. Аналізуючи вищевикладене, суд - враховуючи, що питання щодо виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі на місцевості належить виключно до компетенції сільських рад, позивачка [PERSON] звернулась до сільської ради, а їй було відмовлено у виділенні земельної ділянки в натурі без правових підстав , - позовні вимоги в частині зобов`язання Рівнянську сільську раду виділити [PERSON] на території Рівнянської сільської територіальної громади за рахунок не витребуваних паїв - сформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності у приватну власність земельну ділянку у натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 5,24 га або наближеної до цієї площі, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії КР №352481800:02:00:032, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.12.1998 року за № 032, підлягають задоволенню. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Так, зокрема, суд має зважати на засади судочинства, приписи норм матеріального і процесуального права, обставини справи, позовні вимоги та обґрунтування позову, правовий статус відповідача і його повноваження, позицію відповідача, моральні принципи та інші чинники. Суд має керуватися принципом верховенства права. У разі відсутності закону він застосовує аналогію закону або аналогію права.11.04.2018 Верховним Судом було оприлюднено «Науковий висновок щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією». В ньому акцентується увага, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи бездіяти. Якщо діяти - у виборі варіанта рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені в законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження з кимось обраного варіанта. Вибір варіанту передбачає встановлення фактичних обставин справи й надання їм юридичної оцінки; пошук відповідної норми права та перевірку її дії або вирішення питання щодо застосування аналогії (закону); з`ясування змісту норми права (тлумачення правової норми); здійснення вибору оптимального варіанту рішення, вчинення дій, утримання від дій. Таке право органу виконавчої влади (посадової особи) обумовлене певною свободою, тобто, адміністративним розсудом, в оцінюванні, діях або утриманні від дій (бездіяльність), а якщо у діях - то у виборі одного з варіантів рішень (дій) чи правових наслідків. Це вибір лише однієї із законних альтернатив. Вибір може здійснюватися між двома й більше альтернативами. При цьому, вибір може бути обмеженим, коли всі альтернативи, з яких слід вибирати, вичерпно передбачені законом (закритий перелік альтернатив). Крім того, вибір може здійснюватися з невизначеної кількості альтернатив, тобто вибір може бути необмеженим (так званий відкритий перелік альтернатив). Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність законності - не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи. Для встановлення меж цього розсуду, найбільш доцільним крім застосування норм національного законодавства, необхідно брати до уваги міжнародні стандарти обмеження дискреційних повноважень. Вони досить чітко та лаконічно сформульовані, в тому числі, в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2. Так, адміністративний орган влади, приймаючи конкретне рішення, має прагнути досягнення мети, задля якої його наділено відповідними повноваженнями; дотримуватися принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті фактори, які мають відношення до цієї конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу (пропорційність) між метою рішення та його негативними наслідками для прав, свобод чи інтересів осіб; приймати рішення в межах розумного строку з урахуванням характеру справи; послідовно та узгоджено застосовувати загальні адміністративні приписи, враховуючи конкретні обставини кожної справи . Враховуючи той факт , що [PERSON] має право на виділення їй земельної ділянки в натурі , оскільки працювала в КСП «Іванівське» та своєю працею мала право на право на земельну частку пай , але не за її вини втратила земельну ділянку, своє право відстоювала та захищала шляхом звернення до суду, в силу свого віку та враховуючи зміну законодавства та зміну органів , які мали повноваження щодо виділу в натурі земельної ділянки - звернулась до належного органу із такою заявою , та отримала відмову яка є необгрунтованою та не відповідає нормам права , та відповідно до цього - врахувавши всі докази по справі суд приходе до висновку що дане рішення про відмову є незаконним , то приходе до висновку що має право зобов`язати відповідача поновити порушене право позивача та зобов`язати виділити [PERSON] в натурі земельну ділянку - не зазначаючи конкретного місця розташування , тим самим не втручається у діяльність відповідача який є суб`єктом владних повноважень , який має сам визначити місце розташування земельної ділянки яка повинна бути виділена в натурі із земель комунальної власності. Щодо судових витрат Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2 678 грн. 00 коп. (Квитанція № 9UED-12UR-UZ6E від 26 вересня 2025 року), які необхідно стягнути з відповідача.

Outcome: approved