Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

21 січня 2025 року до суду звернулась позивач [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька О.В. про виділення обов`язкової частки у спадщині. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що вона і відповідачка є рідними сестрами, дошлюбне прізвище обох - [PERSON] . Вона з самого народження й до теперішнього часу мешкає за адресою - [ADDRESS] . Разом з нею та чоловіком мешкала й її мати - [PERSON] , 1947 р.н. Мати померла [INFO] . Після смерті матері, вона разом з чоловіком продовжила проживати у вказаному домоволодінні, вважаючи, що успадкувала від померлої матері вказане домоволодіння за фактом спільного проживання зі спадкодавцем на час її смерті. З дати смерті матері й до листопада 2024 року жодних претензій з боку відповідачки щодо подальшої долі домоволодіння не надходило. Відповідачка хоча й зареєстрована за адресою спірного домоволодіння але з 1997 року, коли вийшла заміж, за вказаною адресою не проживає. Як їй відомо, зараз вона разом з сім`єю перебуває за кордоном, де саме невідомо. В середині листопада 2024 року вона поштою отримала позов про її з чоловіком виселення з домоволодіння по [ADDRESS] на підставі того, що вказане домоволодіння 02 листопада 2021 року успадковане відповідачкою на підставі заповіту, складеного матір`ю за життя 20 липня 2017 року. Про наявність заповіту вона дізналася лише при отриманні позовної заяви від відповідачки. До позовної заяви було додане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.11.2021 року, де зазначено, що на підставі заповіту від 20.07.2017 року спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] є її донька [PERSON] . Весь час за життя матері у неї з відповідачкою були родинні відносини, вони жодного разу не посварилися, разом піклувалися про матір, оскільки вона наприкінці життя сильно хворіла, разом її ховали. З дня смерті матері відповідачка жодним чином не пред`являла своє право на домоволодіння, ніколи не заводила навіть розмови про це. Відповідачка таємно від неї отримала від матері заповіт ще у 2017 році й до теперішнього часу їй про це не повідомила, а звернулася до суду з позовом про її виселення (складений та підписаний її представником - адвокатом), від спілкування зі нею ухиляється, тому вважає що будь-які спроби досудового врегулювання спору будуть безрезультатними, у зв`язку з чим звернулася до суду, з позовом про виділення обов`язкової частки у спадщині, оскільки за законом, має на це право. Вважає, що за змістом законодавства України, на час відкриття спадщини - смерті [PERSON] [INFO] , вона набула статусу - повнолітньої непрацездатної дитини спадкодавця і за приписами ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині. Позивач в позовній заяві просить: 1) поновити строк звернення до суду з позовом про визнання права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON] , 1947 р.н., померлої [INFO] ; 2) скасувати заповіт, в частині 1/4 частини спадкового майна, як обов`язкової частки спадщини, посвідчений 20 липня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2380, щодо успадкування [PERSON] , майна [PERSON] , 1947 року народження, померлої [INFO] , яке складається з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 3) скасувати в частині 1/4 частини спадкового майна, як обов`язкової частки спадщини, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.11.2021 року, посвідченого Козиряцькою О.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, виданого на бланку НРО № 222871, спадкова справа № 25/2021, зареєстрованого в реєстрі за № 1341, щодо успадкування за заповітом, посвідчений 20 липня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2380, щодо успадкування [PERSON] майна [PERSON] , 1947 року народження, померлої [INFO] , яке складається з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 4) визнати за [PERSON] право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , 1947 року народження, померлої [INFO] , у розмірі 1/4 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач просить вирішити питання щодо стягнення судових витрат. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В. 29 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. Ухвалою судді від 17 лютого 2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька Ольга Володимирівна про виділення обов`язкової частки у спадщині визнано неподаною та повернуто позивачу. Представник позивача не погодився з ухвалою суду та оскаржив її до Запорізького апеляційного суду. Відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду цивільну справу передано судді Петренко Л.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. 30 квітня 2025 року до суду від представника відповідача адвоката Шумського І.В., який діє в інтересах [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача не погодилась з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач не відноситься до категорії осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки позивач зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та була обізнана зі спадковою справою, а тому її доводи про порушення її прав з боку відповідача, про яке вона дізналась лише в середині листопада 2024 року, тобто після спливу трирічного строку з дня відкриття спадщини 30.04.2021 року, не відповідають дійсності. 30 квітня 2025 року до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від представника відповідача адвоката Шумського І.В. надійшло клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати з Відділу обслуговування громадян № 7 (сервісний центр) управління обслуговування Головного управління пенсійного фону України в Запорізькій області (КОД ЄДРПОУ - 20490012), яке знаходиться за адресою: 69014, м. Запоріжжя, вул. Карпенка-Карого, буд. 25-А, інформацію стосовно громадянки - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), а саме: - на яких умовах (на загальних чи на пільгових/дострокових) [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ) було призначено пенсію за віком у 2016 році? - чи була ця пенсія призначена зі зниженням загального пенсійного віку для жінок передбаченого у 2016 році? - чи відносилась [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ) до окремих категорій громадян, які мали право на призначення дострокової пенсії за віком? Якщо так то до якої саме категорії громадян вона відносилась? - на підставі якого закону та якої його редакції [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ) у 2016 році було призначено пенсію за віком? Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 вересня 2025 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. 06 жовтня 2025 року Головне управління Пенсійного фону України в Запорізькій області, через систему «Електронний суд» надало витребувані судом документи та письмові пояснення. 21 листопада 2025 року до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від позивача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати з Запорізького обласного державного нотаріального архіву (місто Запоріжжя, бульвар Центральний,20, 69005), відомості чи передавалася до Запорізького обласного державного нотаріального архіву приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцькою О.В., спадкова справа № 25/2021 щодо оформлення спадщини спадкодавиці [PERSON] , 1947 р.н., померлої [INFO] . У випадку позитивної відповіді (наявності справи в архіві) витребувати в Запорізькому обласному державному нотаріальному архіві (місто Запоріжжя, бульвар Центральний,20, 69005), спадкову справу № 25/2021 щодо оформлення спадщини спадкодавиці [PERSON] , 1947 р.н., померлої [INFO] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцькою О.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 грудня 2025 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено. 29 грудня 2025 року до суду від Запорізького обласного державного нотаріального архіву надійшла копія спадкової справи № 25/2021, після померлої [INFO] [PERSON] , заведеної 28 травня 2021 року закінченої 02 листопада 2021 року, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцькою О.В. Інших клопотань та заяв по суті справи до від учасників справи не надходило. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька О.В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена за адресою зазначеною в позовній заяві. Суд, заслухав вступне слово учасників справи, дослідив матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , у віці 74 роки, про що 03 травня 2021 року складено відповідний актовий запис № 1025, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторне) серії [NUMBER] , виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно. За життя [PERSON] склала заповіт від 20 липня 2017 року, відповідно до якого вона перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті, і на що вона за законом матиме право заповідає [PERSON] , яка народилась [INFO] в м. Запоріжжі. Заповіт підписаний особисто [PERSON] , про що міститься відповідний запис. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 2380. Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). [PERSON] на праві приватної власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 2010 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 282442046 від 02 листопада 2021 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 282443142 від 02 листопада 2021 року. Відповідно до відповіді заступника директора департаменту-начальника управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 07 липня 2021 року за № 04-07/3/12112, наданої за запит приватного нотаріуса, повідомив, що за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , в період з 01.11.1968 по 08.06.2021 (померла [INFO] ). Разом з нею на день смерті були зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 28 травня 2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Козиряцької О.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері, [PERSON] . В заяві остання повідомила, що є й інші спадкоємці за законом [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. Так, за заявою [PERSON] відкрито спадкову справу № 25/2021. 04 червня 2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Козиряцької О.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері, [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. 02 листопада 2021 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька О.В. посвідчила, що на підставі заповіту посвідченого Кукурудз Т.Ю., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 20 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2380, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1947 року народження, яка померла [INFO] , є її донька [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (сто вісімдесят дев`ять), розташованого на земельній ділянці площею 549 кв.м, та належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 10.09.2010 року, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 30.09.2010 року в книзі: 311, номер запису: 43952, реєстраційний номер: 31469421, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно: 27499621; право власності зареєстроване Запорізьким міським управлінням юстиції Запорізької області 22.11.2013 року, що підтверджується Інформацією з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отриманою Козиряцькою О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 02.11.2021 року, номер інформаційної довідки: 282442046, номер запису про право власності: 3768616, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237100023101. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ. А загальною площею 61,6 кв.м, житловою площею 38,8 кв. м, житловий будинок літ. Б загальною площею 28,0 кв. м, житловою площею 17,9 кв. м, та побутові і господарчі будівлі та споруди, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 2021 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1341. 21 січня 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Козиряцька О.В. про виділення обов`язкової частки у спадщині, оскільки вважає, що має право на обов`язкову частку у спадщині. [PERSON] народилась [INFO] в м. Запоріжжі, про що 07 вересня 1965 року, зроблено відповідний актовий запис за № 1217. Батька вказані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 07 вересня 1965 року Шевченківським р/б ЗАГС (т. 1 а.пр.51). 16 квітня 1988 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.пр.52). Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за № 0800-0210-8/118566 від 25 грудня 2024 року [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку як отримувач пенсії за віком з 08.02.2016 року (т. 1 а.пр. 54). Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, на виконання ухвали суду від 16 вересня 2025 року, надало витребувані документи та повідомило, що [PERSON] 08.02.2016 на підставі її заяви від 03.02.2016 управлінням Пенсійного фонду України в Шевченківському районі, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, було призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, що підтверджується протоколом призначення пенсії № 847 від 08.02.2016. Пенсія [PERSON] була призначена у 2016 році із заниженням загального пенсійного віку для жінок, передбаченого у 2016 році. [PERSON] не відносилась до окремих категорій громадян, які мали право на призначення дострокової пенсії за віком. [PERSON] 08.02.2016 призначено пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 у відповідності до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ в редакції Закону № 911-ІІV від 24.12.2015. В позовній заяві [PERSON] вказує, що вона народилася [INFO] , та на час смерті матері [PERSON] [INFO] , вона досягла 55-річного пенсійного віку, що відносить її до категорії осіб, які досягли пенсійного віку тобто до непрацездатних осіб, в даному випадку - до повнолітньої непрацездатної дитини спадкодавця. Суд не погоджується з такими доводами позивача. Між сторонами виник спір щодо права позивача на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] відповідно до вимог статті 1241 ЦК України. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на день смерті матері отримувала пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 у відповідності до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ в редакції Закону № 911-ІІV від 24.12.2015, починаючи з 08.02.2016. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7 від 30 травня 2008 року перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпаний і розширеного тлумачення не потребує. Згідно з ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Відповідно до ст. 1 закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV, в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 26 закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року. До 2011 року пенсійний вік для жінок становив 55 років. З 2011 року, відповідно до пенсійної реформи, розпочалося поступове підвищення пенсійного віку для жінок. З 01 квітня 2021 року загальний пенсійний вік для жінок в Україні встановлено на рівні 60 років, зрівнявши його з пенсійним віком чоловіків. Законодавством визначено такі види пенсій: - за віком; - по інвалідності; - у зв`язку з втратою годувальника; - за вислугу років. Що стосується пенсії за віком то вона може бути призначена, як на загальних умовах так і на пільгових умовах. [PERSON] померла [INFO] . На момент її смерті у 2021 році, позивачу - [PERSON] , [INFO] , було 55 років 8 місяців 23 дні. Відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ в редакції Закону № 911-ІІV від 24.12.2015, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року. Факт отримання [PERSON] пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 у відповідності до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ в редакції Закону № 911-ІІV від 24.12.2015, починаючи з 08.02.2016, не свідчить про її непрацездатність в розумінні ст. 1241 ЦК України як особи, що має право на обов`язкову частку у спадщині, враховуючи, що на день смерті матері вона мала вік 55 років, а не 60 років, як це передбачено ст. ст. 26 закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV. Суд критично оцінює доводи позивача та його представника в частині, що Рішенням Конституційного Суду України від 11.02.2014 р. N 1-рп/2014 розтлумачено, що до непрацездатних осіб відносяться пенсіонери, які отримують пенсію на пільгових умовах, оскільки у п. 2.3 Рішення Конституційного Суду України викладено наступне, що поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття "непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року N 966-XIV (далі - Закон N 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон N 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Крім цього, суд вважає помилковими твердження позивача та його представника про тотожність понять «пенсія за віком» та «пенсія за віком на пільгових умовах», оскільки згідно положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ці види пенсій призначаються за різних умов (стажу роботи, виду роботи, віку), а тому не можуть бути тотожними. [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини досягла 55 повних років, тобто вона не мала віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років), не була особою з інвалідністю та спадкодавець [PERSON] не була годувальником [PERSON] , яка мала самостійний дохід. Отримання особою пенсії за віком на пільгових умовах, не свідчить про її непрацездатність в розумінні статті 1241 ЦК України і не дає їй права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає. Верховний Суд України в постанові від 13.04.2011 року (справа № 6-21635св08) дійшов до висновку, що вихід особи на пенсію на пільгових умовах не свідчить про її непрацездатність та не надає права на обов`язкову частку у спадщині. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 208/9389/15-ц (провадження № 61-32940св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 303/674/17 (провадження № 61-29481св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 285/2298/16-ц (провадження № 61-28747св18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.05.2020 року у справі № 750/10857/17 (провадження № 61-39331св18) зазначено, що [PERSON] не досягла пенсійного віку в розумінні статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 1241 ЦК України у неї не виникло. Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі № 363/3423/21 (провадження № 61-11816св23) та інших постановах. Судова практика є сталою. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд дійшов до висновку, що [PERSON] не входить до категорії осіб, визначених частиною першою статті 1241 ЦК України, а тому вона не має права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON] . Вимога позивача щодо скасування заповіту, в частині 1/4 частини спадкового майна, як обов`язкової частки спадщини не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в частині 1/4 частини спадкового майна, як обов`язкової частки спадщини, відсутні. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання права [PERSON] на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері з огляду на те, що на момент її смерті позивач не досяг 60 років, а відтак і підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину не має, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Доводи представника відповідача про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, суд відхиляє. Дійсно позивач зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та була обізнана зі спадковою справою, оскільки саме за заявою [PERSON] відкрито спадкову справу № 25/2021. Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог вказує, що позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом поза межами позовної давності, однак суд не погоджується з такими доводами представника відповідача. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 до 22 травня 2020 на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 №392 Про встановлення карантину і метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2 карантин було установлено з 22 травня 2020 - до 31 липня 2020 р. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2 карантин було установлено з 01 серпня до 31 грудня 2020 р. Постановою Кабінету Міністрів України Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з мстою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 від 09.12.2020 № 1236 було установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 до 31 березня 2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусомSARS-CoV- 2 від 20 травня 2020 №392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-I9, спричиненої коронавірусомSARS-CoV- 2 та від 22 липня 2020 №641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусомSARS-CoV-2. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423) на території України карантин продовжено до 30 квітня 2023 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2023 року № 383 на території України карантин продовжено до 30 червня 2023 року. Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. З 24 лютого 2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (з наступними змінами). Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Із 4 вересня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, яким виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою 21 січня 2025 року, тобто в межах строку позовної давності. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в розмірі 15071,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. 11 квітня 2025 року позивач подав клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору в розмірі 11303,00 грн. Позивач [PERSON] вказує, що вона повинна була сплатити судовий збір в розмірі 3768,00 грн., тобто 1/4 частка від суми спадкового майна. Однак суд не погоджується з такими доводами позивача. Позивачем заявлено 3 позовні вимоги: 1) скасувати заповіт, в частині 1/4 частини спадкового майна, як обов`язкової частки спадщини, посвідчений 20 липня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2380, щодо успадкування [PERSON] , майна [PERSON] , 1947 року народження, померлої [INFO] , яке складається з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2) скасувати в частині 1/4 частини спадкового майна, як обов`язкової частки спадщини, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02.11.2021 року, посвідченого Козиряцькою О.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, виданого на бланку НРО № 222871, спадкова справа № 25/2021, зареєстрованого в реєстрі за № 1341, щодо успадкування за заповітом, посвідчений 20 липня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2380, щодо успадкування [PERSON] майна [PERSON] , 1947 року народження, померлої [INFO] , яке складається з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати за [PERSON] право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , 1947 року народження, померлої [INFO] , у розмірі 1/4 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному випадку позивачем об`єднано позовні вимоги майнового (одна вимога) та немайнового (дві вимоги) характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, позивачу необхідно було сплати судовий збір в розмірі 3768,00 грн. за майнову вимогу та 2422,40 грн. за дві вимоги немайнового характеру (ставка 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року, тобто 3028, 00 грн. х 0,4 = 1211,20 грн одна вимога). Так, позивачу за три вимоги потрібно було сплати судовий збір в розмірі 6190,40 грн. Судовий збір у розмірі 6190,40 грн. покладається на позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в розмірі 15071,00 грн. Сума судового збору в розмірі 8880,60 грн. є надмірно сплаченою, а тому підлягає поверненню позивачу. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Відповідно до положень п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де зазначено, що статтею 7 Закону № 3674-VI врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства.

Outcome: dismissed