Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області з Заводського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 76412915, на підставі п.1 якого, позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Стверджує, що договір укладено у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». Договір укладено на взаємовигідних умовах. Зазначає, що позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику за допомогою веб-сайту (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті: htpp://mycredit.ua/dokuments-license (надалі Правила), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього Договору, йому зрозумілі. 14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №14/06/21 відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників згідно Додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до з Реєстру боржників № 22 від 11.04.2024 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набула права грошової вимоги до відповідача за договором позики в розмірі 22481,09 грн., з яких: 5166,16 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17314,93 грн. - сума заборгованості за відсотками. Зазначає, що відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань за договором позики, не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора. Після відступлення права грошової вимоги до відповідача, відповідач не здійснив жодних платежів для погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду. Вважає, що [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за Договором позики №76412915 в сумі 22481,09 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість у загальному розмірі 22481,09 грн. та судові витрати. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що доданий до позовної заяви договір позики не містить підписів сторін договору, доказів укладення такого договору за формою, яка відповідає вимогам цивільного законодавства позивачем не надано. Стверджує, що позивач не довів факт укладення договору позики. Також, зазначає, що позивачем не доведено наявності заборгованості відповідача за договором позики. 12.01.2026 хвалою Запорізького районного суду Запорізької області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10.02.2026 о 15 год. 00 хв. 06.02.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 10.02.2026 судове засідання відкладено на 02.03.2026 на 15 год. 40 хв. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив розглядати справу без участі представника позивача. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, на власний розсуд скористалася своїми процесуальними правами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Згідно з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В матеріалах справи наявна копія договору позики від 13.09.2023 за змістом якого договір укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та особою [PERSON] (далі договір позики) (а.с. 12). Пунктом 1 договору встановлено, що за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Пунктом 2 договору позики встановлено наступні умови договору: сума позики 12000,00 грн. строк кредитування 30 днів (дата надання позики 13.09.2023, дата повернення позики 13.10.2023), процентна ставка фіксована 2,5 % в день, процентна ставка за понадстрокове користування 2,7 % за день. Згідно з п. 3 договору позикодавець надає позичальнику детальний перелік складових загальної вартості кредиту у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що зазначена у додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною. Відповідно до п. 4 договору проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення. Відповідно до п. 5 договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що: позичальник ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та нормативно-правовими актами Національного банку України (пп. 5.1 п. 5 договору). Пунктом 20 договору визначено, що цей договір укладено у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». У п. 28 договору «Юридичні адреси та реквізити сторін» у графі «Позичальник» містяться персональні дані [PERSON] , зокрема: дата народження, РНОКПП, паспортні дані, адреса, номер телефону, адреса електронної пошти, номер картки, а також електронний підпис одноразовим ідентифікатором у вигляді алфавітно-цифрової послідовності. Зі змісту позову вбачається, що свої зобов`язання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перед відповідачем виконало. Позивач вважає, що відповідач, в свою чергу, не виконав своїх договірних зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 22481,09 грн., з яких: 5166,16 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17314,93 грн. - сума заборгованості за відсотками, яка до цього часу не погашена. Крім того, матеріали справи містять договір факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників згідно Додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 14-16). Відповідно до наявної у справі копії витягу з Реєстру боржників № 22 від 11.04.2024 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року зазначено, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набула права грошової вимоги до відповідача за договором позики від 13.09.2023 в розмірі 22481,09 грн., з яких: 5166,16 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17314,93 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 16 зворотня сторона). Позивач у підставах заявленого позову вказав, що договір позики було укладено в електронній формі, та було підписано сторонами електронним підписом у формі одноразового ідентифікатора. Основні заперечення відповідача проти позову стосуються недоведеності укладення з ним договору позики, а також розміру заборгованості, внаслідок чого є недоведеними вимоги позивача нового кредитора за договорами факторингу. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договорів щодо виконання яких виник спір між сторонами, їх укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитора можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідачки лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину, а електронна форма договору кредиту прирівнюється до письмової. Згідно наданих позивачем паперових копій електронних доказів вищевказаний договір позики підписаний від імені позичальника за допомогою одноразового електронного ідентифікатора. Разом з тим, в силу ст. 89 ЦПК України, суд звертає увагу, що вказані паперові копії електронних документів не підтверджують визначений у вказаних норма ст.ст. 11. 12 Закону України «Про електронну комерцію»порядок укладання договорів кредиту в електронній формі, отримання позичальником від кредитора одноразового ідентифікатора електронного підпису, та підписання ним тексту договору, що є необхідним для встановлення факту укладення договору. По справі не надані допустимі та достовірні докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу на підтвердження пропозиції щодо укладення договору у формі електронного правочину, або його отримання та використання відповідачем у Інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС) при підписанні електронного договору одноразовим ідентифікатором від його імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Про необхідність таких доказів при укладенні договорів кредиту в електронній формі зазначено у постанові КЦС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19). Надані позивачем докази не підтверджують алгоритму укладення договору кредиту в електронній формі, про який зазначено позивачем у позові, оскільки паперова копія договору, укладеного в електронній формі не містить інформації, що надає можливість перевірити її достовірність відповідно до визначених у ст. 89 ЦПК України критеріїв доказування, а саме: про використання позичальником інформаційно-телекомунікаційної системи для укладення договору у електронній формі, погодження сторонами умов договору, процедури підписання договору електронним підписом, який позичальник згідно вищевказаних аргументів позивача повинний був отримати у СМС-повідомленні, після чого використовувати його для підписання (накладення) тексту договору. Суд звертає увагу, що надані позивачем на підтвердження укладення договору позики паперові копії електронних документів не відображають визначеної у нормах ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»порядку укладання та підписання договору в електронній формі, що є необхідним для підтвердження цілісності (достовірності) інформації, яка міститься в оригіналі відповідних електронних доказів. Всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку позивач таких доказів до суду не надав. Навіть зазначення у тексті письмової копії договору позики про одноразовий електронний ідентифікатор саме по собі не свідчить про те, що він був отриманий відповідачем від позивача, не підтверджує того, що він використовувався відповідачем при укладенні вказаного електронного договору відповідно до визначеного у нормах ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію»порядку його укладання. Відповідно до частини 6 статті 81, частини 1 статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Отже, суд вважає недоведеним факт укладення договору позики в електронній формі, яка прирівнюється до письмової форми, яка є належною у разі укладення договорів кредиту, ст. 1054 ЦК України. При недотриманні письмової форми кредитний договір є нікчемним (стаття 1055 ЦК України), а тому відповідно до ст. 218 ЦК України не створює позитивних юридичних наслідків. Суд також звертає увагу на те, що усі докази по справі, які підтверджують право вимоги стосовно порядку укладення та змісту кредитних договорів у електронній формі, разом з цифровими підписами сторін, докази відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів для підписання кредитних договорів знаходяться лише у кредиторів та відповідно до ст. 1077 ЦК України на підставі договору факторингу передаються їх правонаступнику - новому кредитору - позивачу у даній справі, а не знаходяться у відповідача, який внаслідок цього не має процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У цивільному судочинстві діє принцип пропорційності, згідно якому суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 11 ЦПК). Суд звертає увагу на те, що покладання на відповідача обов`язку спростування підписання ним кредитних договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором є надмірним процесуальним тягарем, що не відповідає згаданим принципам цивільного судочинства, пропорційності та змагальності, ст.ст. 11, 12 ЦПК України. Тому надані позивачем вищевказані паперові копії електронних доказів укладення договору позики, у якому міститься інформація про його підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора - не можна вважати достовірними та достатніми у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи щодо підписання та укладення договору позики, які входять до предмета доказування. Суд застосовує у даному випадку аналогічні правові висновки, як були висловлені щодо паперових копій електронних доказів, які викладені у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 року (справа № 202/2965/21). Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання ним одноразового ідентифікатора, про який зазначено у паперових копіях оригіналів електронних кредитних договорів. У справі відсутні докази реєстрації відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі первинного кредитора, відсутні докази отримання саме відповідачем коштів згідно з кредитним договором, тому у справі відсутні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів позивача. Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24). У справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що письмові копії електронного договору позики створювалися у порядку, визначеному Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію» та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою зі сторони кредитора та позичальника (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі недоліки унеможливлюють ідентифікацію підписантів електронних кредитних договорів, а їх зміст внаслідок цього не захищений від внесення правок та викривлення, що свідчить про недостовірність цих доказів. Аналогічні правові висновки висловлені у постанові колегії суддів КГС ВС від 16.03.2020 року у справі № 910/1162/19. Стосовно факту перерахування кредитних коштів відповідачу суд зазначає наступне. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Відповідно до положень ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 статті 27 Закону України «Про платіжні послуги» № 1591-IX від 30 червня 2021 усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 31 вказаного вище Закону України після ініціювання платіжної інструкції надавач платіжних послуг зобов`язаний надати ініціатору у спосіб, визначений договором, таку інформацію:1) дату і час отримання платіжної інструкції;2) дату і час прийняття до виконання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника;3) інформацію про відмову надавача платіжних послуг платника у прийнятті платіжної інструкції до виконання (у разі відмови). Якщо платіжна операція ініціюється через надавача послуги з ініціювання платіжної операції, надавач послуги з ініціювання платіжної операції негайно після ініціювання платіжної операції зобов`язаний надати платнику та отримувачу (за потреби) таку інформацію:1) підтвердження про успішне ініціювання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку платника;2) відомості (посилання на них), які дають змогу платнику та отримувачу ідентифікувати платіжну операцію, а також отримувачу - ідентифікувати платника, та будь-які відомості, що супроводжують платіжну інструкцію;3) суму платіжної операції; 4) суму всіх комісійних винагород надавача послуг з ініціювання платіжної операції, які будуть стягнуті з користувача під час виконання платіжної операції (за наявності технічної можливості розмір кожної комісійної винагороди зазначається окремо). Надавач послуги з ініціювання платіжної операції також зобов`язаний забезпечити надання відомостей (посилання на них) про платіжну операцію надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника. У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, належних і допустимих документів у розумінні вказаної норми ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги» та Закону України «Про бухгалтерський облік» позивач до суду не надав. Отже, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів на рахунок саме відповідача згідно з договором позики від 13.09.2023. Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника). Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. В постанові Верховного Суду від 21.11.2019 р. по справі № 621/74/19 також зроблено правовий висновок, що розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми. Тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не підлягають задоволенню. Отже, посилання позивача на розрахунок заборгованості за кредитним договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, відомості про рух коштів та нарахування процентів, крім того розрахунок заборгованості не підписаний первісним кредитором (а.с. 12 зворотня сторона 13). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19. Верховний Суд в своїх постановах неодноразово висловлював правову позицію, що документи складені банком без участі позичальника не підтверджують факт надання позичальнику кредитних коштів, не доводять існування відповідного його волевиявлення, а отже й укладення сторонами певного правочину із дотриманням правил статті 1055 ЦК України (постанова Верховного Суду від 11.07.2018 по справі № 752/6743/16-ц). Суд зауважує, що у даному випадку позивач не довів факт укладення електронного договору, тобто не лише укладення кредитного договору у визначеній у ст. 1055 ЦК України належній, прирівняній до письмової формі, але й сам факт укладення такого договору. Презумпція отримання грошових коштів (кредиту) діє лише якщо у разі доведеності факту укладення кредитного договору на таких умовах, але таких обставин у даному випадку позивач належними, допустимими і достовірними доказами не довів. Надані позивачем докази не дають можливості перевірити цілісність та справжність електронних документів та свідчать про неукладеність кредитних договорів, які були предметами відповідних договорів переуступки права вимоги. Отже, суд з`ясував, що позивачем не доведена наявність права вимоги у первісного кредитора. Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1054 ЦК України договір позики, як і кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Враховуючи, що кредитний договір є реальним, надання доказів про перерахування кредитодавцем суми грошової позики (кредиту) на зазначений в договорі рахунок позичальника для висунення і доведення вимоги позивачем (новим кредитором) про стягнення з боржника є обов`язковим. На підтвердження обставин наявності у відповідача боргу за договором позики позивач безпідставно посилається на складений розрахунок заборгованості, розмір відсотків за яким лише зазначено в загальній сумі без їх детального розрахунку. Отже, всупереч свого процесуального обов`язку позивач не надав до суду належних, допустимих і достатніх у розумінні ст.ст. 76, 100 ЦПК України доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів та розміру заборгованості позивача за вказаним кредитним договором, відповідного клопотання про витребування таких доказів не заявляв. З огляду на недоведеність укладення договору позики як взагалі, так зокрема у належній формі, а також недоведеність його реального характеру (передачу на їх підставі відповідачу грошових коштів) у первинного кредитора, з урахуванням вказаних норм п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України та згаданих правових висновків слід визнати недоведеність набуття права вимоги позивачем по даній справі. Отже, за відсутності належних і допустимих доказів з цього приводу слід визнати, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної грошової вимоги, які він придбав від клієнта на підставі відповідного договору факторингу. Позивач не довів отримання за відповідним договором факторингу дійсних грошових умов які підлягають виконанню відповідачем. За вказаних підстав позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають, суд приходить до висновку про те, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed