Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 в розмірі 44800,00 грн., з яких: 8000,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 36800,00 грн. - заборгованість за відсотками, а також стягнути сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29.10.2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» (далі - Первісний кредитор) та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №40988-10/2023 в межах якого первісний кредитор надав відповідачу кредит у гривні, а відповідач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені кредитним договором. Кредитний договір підписано електронним підписом Позичальника, що відтворений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора. 24.05.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», Позивач) укладено Договір факторингу №24052024 (далі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 24.05.2024 до Договору факторингу №24052024 від 24.05.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором в сумі 44800,00 грн., з яких: 8000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 36800,00 грн. - заборгованість за відсотками. Ухвалою судді Хорошівського районного суду Житомирської області від 30.12.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він вважає позов безпідставним та необґрунтованим з підстав недоведеності позивачем отримання відповідачем кредитних коштів, переходу права вимоги за кредитним договором, неправильності нарахування суми заборгованості за відсотками та безпідставності стягнення неустойки та комісії, просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У поданих позивачем додаткових поясненнях, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що обставини, на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволені позовних вимог, є необґрунтовані, недоведені, суперечать умовам укладеного кредитного договору та нормам чинного законодавства. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання двічі не з`явився, належним чином повідомлений про його дату, час і місце шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду в його електронний кабінет, про поважність причин своєї неявки не повідомив. Судом ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності її учасників. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтями 1046-1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що 29.10.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансовго кредиту №40988-10/2023 від 29.10.2023, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу кредит, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредиту та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає 8000,00 грн., строк - 360 днів, дата надання кредиту 29.10.2023, дата погашення кредиту 22.10.2024 року (а.с.6-9). Пунктом 1.4. договору кредиту передбачено, що відсоткова ставка за договором є фіксованою. Відповідно до п.1.4.1 процентна ставка становить 2,5% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.2 цього Договору. Згідно п.1.4.2 клієнт має право 22.11.2023 сплатити перший платіж відповідно до Графіку платежів з урахуванням знижки в розмірі 40,00%. Відповідно до п. 1.5 клієнт зобов`язується сплачувати проценти в терміни відповідно до Графіку платежів, а саме кожні 25 днів. Згідно з п. 1.6 кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок Клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки №4731-21хх-хххх-5184 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. Відповідно до п. 3.1. договору повернення кредиту та сплата процентів здійснюватиметься згідно графіку платежів. Кредитний договір №40988-10/2023 від 29.10.2023 підписано електронним підписом Позичальника-відповідача, відтвореним шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора. В п.8 Кредитного договору зазначені реквізити та підписи сторін. Також в додатку №1 до кредитного договору №40988-10/2023 сторонами договору узгоджено графік платежів, обчислено загальну вартість кредиту та реальну річна процентна ставка за договором (а.с.9). Отже, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №40988-10/2023 від 29.10.2023 в електронній формі. Факт укладання відповідачем [PERSON] з ТОВ «Аванс Кредит» кредитного договору №40988-10/2023 від 29.10.2023 року стороною відповідача не заперечується Окрім того, із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Аванс Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, перерахувавши кошти відповідачу в сумі 8000,00 грн, на картковий рахунок [NUMBER] хх-хххх-5184, що підтверджується відповідною інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Так, відповідно до повідомлення ТОВ «Українські платіжні рішення» №3466-250408161942 від 08.04.2025 року, на виконання умов договору на переказ коштів було успішно перераховано кошти в розмірі 8000,00 грн на платіжну картку клієнта 29.10.2023 року о 19:25:02, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - [NUMBER] , призначення платежу: Зарахування 8000 грн на картку [NUMBER] (а.с.15). Факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 8000,00 грн. на виконання умов договору підтверджується відповідним повідомленням, що відповідає часу підписання електронним підписом кредитного договору. Окремо зазначено посилання на номер карти отримувача: [NUMBER] . На спростування доказів, наданих стороною позивача, відповідач не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по картковому рахунку [NUMBER] , який зазначено в кредитному договорі, як номер особистого платіжного засобу позичальника. Також відповідачем не спростовано, що банківська платіжна картка № [NUMBER] належить [PERSON] . Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Відповідач не надав суду виписки по зазначеному картковому рахунку за спірний період на підтвердження факту не зарахування кредитних коштів на його рахунок, враховуючи, що ТОВ «Аванс Кредит» не є банківською установою. Тобто, [PERSON] не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Таким чином, суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 8000,00 грн у порядку та на умовах, що визначені укладеним кредитним договором. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 заборгованість за вказаним договором за період з 29.10.2023 по 24.05.2024 становить 44800 грн, яка складається: 8000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 36800 грн. заборгованість за відсотками. Відповідно до вказаного розрахунку заборгованості відповідачем на виконання зобов`язань за кредитним договором 23.11.2023 року було внесено 5000 грн, які зараховані в рахунок оплати відсотків (а.с.24-26). З матеріалів справи слідує, що 24.05.2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №24052024, за умовами якого до останнього перейшло за плату право грошової вимоги до ряду позичальників, у тому числі й до позичальника [PERSON] за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 (а.с. 16-23). Відповідно до акту прийому-передачі Реєстру Боржників від 24.05.2024 року, витягу з реєстру боржників від 24.05.2024 до вищевказаного договору, платіжної інструкції №21383 від 30.05.2024 щодо повної оплати за відступлення прав вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 до [PERSON] на загальну суму 44800,00 грн. (а.с.21-23). Відповідно до положень п.1.2 зазначеного договору факторингу Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Таким чином, з досліджених матеріалів справи судом встановлено, що між відповідачем та ТОВ «Аванс Кредит» було укладено кредитний договір №40988-10/2023 від 29.10.2023, а право грошової вимоги за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 позивач набув до відповідача 24.05.2024 року. Суд приходить до висновку, що позивач надав належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем, у зв`язку з чим доводи відповідача щодо недоведеності переходу права вимоги до позивача є необґрунтованими. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку щодо невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, після закінчення строку кредитного договору [PERSON] не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними. Відповідач, відповідно до ст. 81 ЦПК України, не спростував наявність заборгованості щодо тіла кредиту в розмірі 8000,00 грн. Враховуючи, що відповідачем не виконано грошове зобов`язання на умовах договору позики, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 за тілом кредиту в розмірі 8000,00 грн. обґрунтованими. Щодо розміру нарахованої заборгованості по процентам суд зазначає таке. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відтак, згідно вказаного Закону максимальний розмір денної процентної ставки не повинен перевищувати: - протягом перших 120 днів з дня набрання ним чинності, тобто, до 22 квітня 2024 року - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів з дня набрання ним чинності, тобто, до 20 серпня 2024 року - 1,5 %; - починаючи з 241 дня з дня набрання ним чинності, тобто, з 21 серпня 2024 року, - 1%. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір укладено 29.10.2023, строк кредитування 360 днів, процентна ставка становить 2,5% в день. Відсотки нараховані кредитором за період з 29.10.2023 року по 24.05.2024 року, тобто в межах визначеного кредитним договором строку кредитування. Після 24.05.2024 року відсотки позивачем не нараховувалися. На переконання суду, з урахуванням вимог діючого законодавства, відсотки за користування кредитними коштами, що нараховані кредитором за період з 29.10.2023 року по 24.05.2024 становлять: - в період з 29.10.2023 по 22.04.2024 денна ставка має бути 2,5%, що узгоджується з п.1.4.1 кредитного договору, а отже сума заборгованості за вказаний період повинна складати 35400 грн (8000 х 2,5% = 200,00 грн х 177 днів). Водночас позивачем надано розрахунок, відповідно до якого останній застосував п.1.4.2 договору з врахуванням часткової сплати відповідачем відсотків в розмірі 5000 грн , а отже розмір нарахованих відсотків за вказаний період становить 30400 грн, що відповідає умовам договору (п.1.4.1, п.1.4.2), розрахунку та вимогам закону; - в період з 23.04.2024 по 24.05.2024 (відповідно до вимог закону та в межах строку кредиту) денна ставка має бути не більше 1,5%, а отже сума заборгованості за вказаний період повинна складати 3840 грн (8000 х 1,5 % = 120 грн х 32 днів). Таким чином, у зв`язку з порушеннями зобов`язань відповідач має заборгованість за відсотками в сумі 34240,00 грн (30400 + 3840), які підлягають стягненню на користь позивача. Таким чином, у зв`язку з порушеннями зобов`язань відповідач має загальну заборгованість в сумі 42240,00 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000,00 грн та заборгованості за відсотками в сумі 34240,00 грн. Таким чином, суд вважає доведеним, що визначені укладеним кредитним договором і взяті на себе зобов`язання відповідачем не виконано, у передбачені в договорі строки грошові кошти та нараховані відсотки відповідач не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявленої позивачем до стягнення заборгованості за відсотками та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №40988-10/2023 від 29.10.2023 в розмірі 42240,00 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000,00 грн та заборгованості за відсотками в сумі 34240,00 грн. Що стосується заперечень відповідача щодо неможливості стягнення з відповідача на користь позивача штрафу, пені та комісії, то судом встановлено, що заборгованість за таким платежами не нараховувалася та вимоги про їх стягнення з відповідача позивачем не заявлялися. Враховуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи відповідача щодо відсутності у нього заборгованості перед позивачем за кредитним договором є необґрунтованими та безпідставними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Оскільки, позовні вимоги задоволено частково (у розмірі 94,28%), тому судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені платіжним дорученням, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2854,79 грн.

Outcome: partial