Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

29.07.2025 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ЗААТБАУ ПРОБСТДОРФЕР України», Приватного підприємства «ХЛІБОПРОДУКТ», третя особа, що не заявляє самостійних вимог стосовно предмету спору: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Серебрійська Юлія Олександрівна про знаття арешту з нерухомого майна. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2025 року справа передана для розгляду судді Рябчун А.В. Відповідно до розпорядження №131 від 13.11.2025 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ вбачається, що вказана справа підлягає повторному розподілу між суддями у зв`язку з тривалим відрядженням судді Рябчун А.В. На підставі викладеного 13.11.2025 року канцелярією суду проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи та визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римар І.А. Ухвалою суду від 14.11.2025 року справу прийнято до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 18.12.2025 року. У позові позивач посилається на те, що він являється власником земельної ділянки з кадастровим номером 5121282000:01:003:0331, що розташована на території Заводівської сільскої ради Березівського району Одеської області, площею 5.7144 га. 06.06.2015 року [PERSON] уклав договір оренди вищевказаної земельної ділянки з ПП «Хлібопродукт», терміном на 10 років, тобто до 06.06.2025 року. Після спливу терміну дії договору оренди, сторони припинили орендні відносини за взаємною згодою сторін та звернулись до державного реєстратора з питання скасування державної реєстрації договору оренди. Однак, після перевірки державним реєстратором відомостей з державного реєстру речових прав, з`ясувалось, що земельну ділянку накладено арешт приватним виконавцем Серебрійською Ю.О. в рамках виконавчого провадження, з відкриттям спеціального розділу, за яким боржником являється ПП «Хлібопродукт», вид обтяження значиться «арешт нерухомого майна, право оренди земельної ділянки, проте як тип об`єкта арештованих прав у реєстрі відображається саме земельна ділянка позивача, а не речове право оренди. Внаслідок існування вищезазначених обставин, державний реєстратор повідомив про неможливість вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно земельної ділянки. [PERSON] у позасудовому порядку звертався до приватного виконавця Серебрійської Ю.О., щодо надання роз`яснень правових підстав накладення арешту, остання зазначила, що на право власності на земельну ділянку позивача арешт не накладався, рекомендувала звернутися до суду. Посилаючись на вищевикладене позивач просить зняти арешт, накладений постановою приватного виконавця №74853029 від 26.07.2024 року на земельну ділянку, що належить на праві приватної власності [PERSON] , кадастровий номер 5121282000:01:003:0331. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 04.05.2026 року. В судове засідання 03.03.2026 року позивач не з`явився, однак від його представника 02.03.2026 року на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, просив позовні вимоги задовольнити (а.с.88) Відповідачі у судове засідання 03.03.2026 року не з`явились, про дату, час та місце розгляд у справи повідомлені були належним чином, так на їхню адресу направлялись судові повістки про виклик до суду, які останні отримали, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції (а.с.71-72), а тому на підставі ст.128-130 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), особи вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв чи клопотань від відповідачів не надходило. Третя особа у судове засідання 03.03.2026 року також не з`явилась, проте 10.09.2025 року на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що проти задоволення позову не заперечує (а.с.56). Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». За таких обставин, у зв`язку з воєнним станом на території України, з урахуванням заяв представника позивача та терьої особи про розгляд справи за їхньої відсутності та неявкою відповідачів у судове засідання, суд дійшов висновку про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши матеріали справи, врахувавши заяви представника позивача та третьої особи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5121282000:01:003:0331, що розташована на території Заводівської сільскої ради Березівського району Одеської області, площею 5.7144 га, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.05.2015 року (а.с.12). 06.06.2015 року між [PERSON] та ПП «Хлібопродукт» укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років (а.с.13-16). Позивач 22.07.2025 року звертався до ПП «Хлібопродукт» з письмовою заявою, в якій вказав, що термін дії договору оренди земельної ділянки спливає 06.06.2025 року, продовжувати договір оренди не бажає (а.с.17). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна вбачається, що рішенням приватного виконавця Серебрійською Ю.О. №74308526 від 26.07.2024 року накладено арешт на право оренди земельної ділянки за кадастровим номером 5121282000:01:003:0331 площею 5.7144 га, орендарем якої є ПП «Хлібопродукт». Строк дії договору до 06.06.2025 року. (а.с.22-23). 30.06.2025 року на адресу приватного виконавця Серебрійської Ю.О. направлявся адвокатський запит адвоката, який діє в інтересах позивача щодо правової підстави накладення арешту на вищевказану земельну ділянку (а.с.18-19). 18.07.2025 року приватним виконавцем Серебрійської Ю.О. надано відповідь на адвокатський запит, зазначила, що арешт на земельну ділянку накладено саме на право оренди боржника ПП «Хлібопродукт», при цьому арешт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5121282000:01:003:0331, що належить [PERSON] , виконавцем не накладався, відомості щодо припинення державної реєстрації припинення правовідносин оренди землі у відповідному реєстрі відсутні (а.с.20-21). Згідно із ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України, визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтею16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Відповідно до ст.190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Пунктом 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Право оренди земельної ділянки є речовим правом, відмінним від права власності на земельну ділянку, та відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» таке речове право відноситься до об`єктів звернення для стягнення при примусовому виконанні судових рішень. Згідно ч.1 ст.93 Земельного кодексу України (далі ЗК України), право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ч.4 ст. 135 ЗК України передбачено, що звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" з урахуванням вимог цього Кодексу. У пунктах 6.13 постанови Великої палати Верховного суду від 18 березня 2020 року у справі № 904/968/1 зазначено, що відповідно до абзацу сьомого пункту 2статті 4 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право оренди (суборенди) земельної ділянки відноситься до речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності. Аналіз наведених вище положень зазначених законів не дає підстав стверджувати, що майно боржника і речові права на це майно - це один об`єкт. Адже наведені вище положення статті 18 Закону N 1404-VIII наділяють виконавця правом накладати арешт на земельну ділянку як нерухоме майно, але не свідчать такою ж мірою про поширення цієї норми на арешт права оренди як речового права. Також, не вбачається однозначно й право виконавця накладати арешт на майнові (речові) права (тобто на право оренди) і з приписів статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вказана норма регулює питання арешту і вилучення тільки майна (коштів) боржника і не містить застереження, яке б дозволяло поширити цю норму на майнові (речові) права. Тож визначаючи наявність чи відсутність у приватного виконавця права накладати арешт на майнові (речові) права боржника, відповідні норми Закону України «Про виконавче провадження» слід застосовувати у їх системному зв`язку зі спеціальним законодавством, яке регулює зміст відповідного права, а також порядок його виникнення, зміни та припинення. Визначення майнового права наведено в Законі України від «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно з яким майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. За змістом статей 177,178 ЦК України, майнові права є об`єктами цивільних прав, можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Спеціальні норми, що регулюють відносини з обігу земельних ділянок, містяться у ЗК України, за статтею 2 якого, об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Згідно із частиною першою статті 93 ЗК Кодексу, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення містить стаття 1 Закону України «Про оренду землі». З огляду на перелічені вище положення законодавства, а також приписи абзацу сьомого пункту 2статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 317 ЦК України, право оренди є речовим правом на нерухоме майно, похідним від права власності та притаманним саме власнику такого майна. За змістом частини четвертої статті 135 ЗК України, передбачено, що звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" з урахуванням вимог цього Кодексу. Однак, у процедурі виконання судового рішення про стягнення заборгованості щодо боржника-орендаря межі оборотоздатності права оренди земельної ділянки як об`єкта стягнення у виконавчому провадженні слід визначати залежно від змісту прав орендаря за договором оренди, а не прав власника такої земельної ділянки. За статтею 5 Закону України «Про оренду землі», Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Повноваження щодо використання орендованої земельної ділянки чи права на неї як і виключення стосовно окремих повноважень (суборенда земельної ділянки, якщо передбачено договором або за згодою орендодавця; перехід права на оренду земельної ділянки після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди; відчуження орендарем права на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності лише за певних умов; право на обмін права оренди на земельні ділянки, розташовані у масиві земель сільськогосподарського призначення за певних умов) врегульовано статтями 8,8-1,8-2,25 Закону України «Про оренду землі». За частиною шостою статті 93 ЗК України, орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Однак така передача земельної ділянки у володіння та користування іншій особі не породжує самостійних договірних відносин між власником земельної ділянки та суборендарем, не змінює та не припиняє існуючий договір оренди, не породжує відчуження цього права та, відтак, не припиняє право оренди орендаря. Умови і підстави укладення договору оренди землі, зміна умов такого договору врегульовані положеннями статей16 та 30 Закону України «Про оренду землі», які передбачають згоду орендодавця та орендаря на укладення чи зміну умов договору, незалежно від форми власності на земельну ділянку, без будь-яких застережень. Серед підстав укладення договору оренди земельної ділянки названі цивільно-правові договори або спадкування (частина третя статті 16 цього Закону) Натомість серед підстав укладення, зміни договору оренди земельної ділянки, що має безпосереднє відношення і до договорів на право оренди земельної ділянки, відсутня така підстава, як звернення стягнення на право оренди. За статтею 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в межах державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у межах такого партнерства/концесії)» Тож системний аналіз статті 19 Конституції України, статей 10,18, 56 Закону України «Про виконавче провадження», статті 3 Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вказує на те, що виконавець не наділений правом накладення арешту на право оренди земельної ділянки боржника-орендаря, яке як майнове право є за змістом наведених вище законодавчих норм відмінним від майна (коштів) об`єктом цивільних прав та має обмежену оборотоздатність для боржника-орендаря. На підставі викладеного, Велика Палата Верховного суду дійшла висновку, що застосування виконавцем такого заходу примусового виконання рішень, як звернення стягнення на право оренди земельної ділянки, можливе стосовно власника земельної ділянки (орендодавця), а також у тих випадках, коли право на таке відчуження щодо іншої, крім власника, особи, передбачено законом або договором (емфітевзіс, суперфіцій, заставодержатель права оренди земельної ділянки тощо). Адже виконавець, виконуючи рішення, не може бути наділений більшими повноваженнями щодо майнових прав, ніж має щодо цих самих майнових прав сам боржник. Крім того, ст. 141 ЗК України закріплено виключний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини, тощо. Серед вказаного переліку відсутня така підстава припинення користування земельною ділянкою, як відчуження права оренди земельної ділянки. Таким чином, оскільки право оренди земельної ділянки, що перебуває у приватній власності позивача, не може відчужуватися орендарем, так як таке право належить лише власнику земельної ділянки, то, відповідно дане право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження, де боржником є орендар, а не власник земельної ділянки, а тому накладення арешту на спірну земельну ділянку, є таким, що не відповідає вимогам закону та порушує права позивача. Позивач звернувся до суду саме за захистом свого права, а не прав боржника, саме його воля та прийняте ним рішення щодо захисту свого мана ним реалізовується шляхом звернення до суду за захистом свого права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц також зроблено наступні висновки. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Суд констатує, що станом на день подачі позову та розгляду справи , дія договору оренди сплинула 06.06.2025 року, а тому з огляду на вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат у позові не заявлено.

Outcome: approved