Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У червні 2025 року до Васильківського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій позивач, з урахуванням уточнень просить: визнати житловий будинок загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м. та земельну ділянку площею 0, 0747 га, кадастровий номер : 3221455300:01:054:0014, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на частину житлового будинку загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на частину житлового будинку загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на частину земельної ділянки площею 0, 0747 га, кадастровий номер : 3221455300:01:054:0014, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на частину земельної ділянки площею 0, 0747 га, кадастровий номер: 3221455300:01:054:0014, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у даній справі, а саме половину сплаченого судового збору за вимогу майнового характеру в сумі 4675,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн. В обґрунтування вимог позову зазначає, що 07.07.2026 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.06.2019 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 23.10.2012 року в період перебування в шлюбі на ім`я відповідачки було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 0, 0600га, кадастровий номер: 3221455300:01:054:0010. Позивачем було надано письмову згоду на укладення даного договору. 28.05.2014 року реєстраційною службою Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області було зареєстровано за [PERSON] право власності (номер запису 6040664) на земельну ділянку, кадастровий номер: 3221455300:01:054:0014, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення 02.01, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки : для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площа земельної ділянки 0, 0747 га на якій розташований спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Враховуючи законодавчо закріплений принцип рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, та недосягнення згоди щодо порядку поділу майна, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Процесуальні дії: Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2025 року визначено головуючого суддю Мартинцову І.О. Ухвалою від 25.06.2025 року позовну заяву було залишено без руху. 27.06.2025 року на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з уточненою позовною заявою. Ухвалою від 22.07.2024 року справу прийнято до провадження судді Мартинцової І.О. та призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 05.01.2026 року на 14 год. 30 хв. Судом вжито належних заходів для повідомлення сторін про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Сімінський М.В. в судове засідання не з`явились, подавши заяву, якій просять проводити розгляд справи без їх участі, вимоги позову підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги щодо розподілу судових витрат просили здійснити на розсуд суду з урахуванням норм чинного законодавства. Відповідач також в судове засідання не з`явилася, подавши 03.03.2026 року заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі. Кім того, 25.08.2025 року від відповідачки до суду надійшла заява про те, що вона визнає поданий позивачем позову та їй зрозумілі наслідки визнання позову та заява з вимогою про зменшення витрат на правову допомогу та судового збору. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України) . За змістом частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони по справі з 07.07.2026 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявною в справі копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 07.07.2006 року. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією його свідоцтва про народження, яка міститься в матеріалах справи. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.06.2019 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] , який зареєстровано 07 липня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис за № 755 розірвано. В свою чергу рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.09.2024 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.07.2024 р. і до повноліття дитини. Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Пясецькою Л.М. 23.10.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1171 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1.3 Договору купівлі-продажу житловий будинок, який відчужується має загальну площею 45,0 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м. Факт належності відповідачу [PERSON] спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] також підтверджується відповідями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2418800 та № 2419078 від 04.03.2026 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27402007). В свою чергу з відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2418771 від 04.03.2026 року та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку достовірно встановлено, що за [PERSON] з 28.05.2014 року також зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0747 га, кадастровий номер: 3221455300:01:054:0014, яка знаходяться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 386898832214), на якій розташований спірний житловий будинок. Згідно з Висновком про вартість майна станом на 28.05.2025 року вартість спірного житлового будинку на момент звернення до суду з даним позовом складає 478000,00 грн. В свою чергу вартість спірної земельної ділянки складає 457000,00 грн. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме житловий будинок придбано під час перебування сторін в шлюбі. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу та враховуючи факт визнання позову відповідачем, суд вважає житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником відповідно до правовстановлюючих документів є відповідач. Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Вирішуючи питання щодо поділу земельної ділянки, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Положеннями ст. 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Судом достовірно встановлено, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0747 га, яка належить на праві особистої приватної власності відповідачу [PERSON] , яка набута нею в наслідок приватизації. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Системний аналіз змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства". У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації,є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України,статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, приходжу до висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідача [PERSON] в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивача [PERSON] переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Вирішуючи спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-71 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а у разі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про визнання за ним права власності на частину спірного житлового будинку та частку спірної земельної ділянки. Відповідач із запропонованим позивачем варіантом поділу спільного майна погодився, позовні вимоги визнав у повному обсязі, а отже виходячи з рівності часток у спільній власності, суд приходить до висновку про визнання за відповідачем права власності на інші частини спірного будинку та земельної ділянки. Враховуючи суб`єктний склад, предмет та підстави позову, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси позивача та інших осіб. Суд погоджується із запропонованим позивачем та підтриманим відповідачем способом поділу спільного майна подружжя, оскільки при поділі об`єкта нерухомого майна, зберігається баланс інтересів сторін по справі щодо рівності часток. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи визнання позову відповідачем та заявлену позивачем вимогу про стягнення половини сплаченого ним судового збору, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь відповідача судовий збір в сумі 4675,00 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги позивачем надано копію Договору про надання правової допомоги № 11/05/25 від 01.05.2025 року, копію детального опису наданих послуг професійної правничої допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Судувід 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, пункт 7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та судового збору, мотивоване тим, що вона визнала вимоги позову а тому їй не зрозуміло чому позивач не хотів вирішити спір у позасудовому порядку. При цьому відповідач зазначає, що її фінансовий стан є вкрай низьким, основні витрати йдуть на турботу про дитину, яка має певні хвороби, а позивач належним чином не допомагає та не турбується про дитину. ( в підтвердження даних обставин відповідач надав копію акту обстеження житлово-побутових умов від 14.08.2025 року, виписку з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, довідку з місця навчання сина, відомості з Пенсійного фонду України про свій фінансовий стан та інші документи) Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. за участь у даній справі не можуть вважатись розумними та співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, а також їх необхідністю для постановлення судового рішення, а з урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу та якості виконаної адвокатомроботи суд, дійшов висновку, що реальна сума витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню становить 2000 грн.

Outcome: approved