Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та стягнути судові витрати на його користь з відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 24 жовтня 1991 року; [PERSON] , [INFO] , з 01 січня 1996 року народження; [PERSON] , [INFO] , з 07 грудня 2002 року; [PERSON] , [INFO] , з 22 березня 2023 року. Вказує, що відповідач, двоюрідний брат позивача [PERSON] , у зазначеному будинку не проживає з 2002 року, оскільки фактично проживав і до цього часу проживає з родиною його батька з народження. Фактична адреса проживання відповідача позивачу невідома, сторони не спілуються. Відповідач не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в квартирі не має, не отримує кореспонденцію, квартирою не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно з чисельністю зареєстрованих осіб, позивач сплачує їх самостійно. Факт відсутності відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджують свідки. Вважає, що усунення перешкод у здійсненні права на приватизацію та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача, посилаючись на положення ст. ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу справ від 07 листопада 2025 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 10 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено перше судове засідання на 06 січня 2026 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. При цьому, 26 лютого 2026 року позивач [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Шляхом надіслання судової кореспонденції і за зареєстрвоаним місцем, і за місцем проживання, а також шляхом оголошення на сайт "Судова влада". Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Фактичні обставини справи Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Судом встановлено, що 24 березня 1987 року [PERSON] видано Ордер № 2514 на право зайняття службового приміщення, склад сім`ї: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 травня 2009 року, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29 липня 2008 року, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 травня 2023 року, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 20 листопада 1992 року, після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». Отже, всі інші члени сім`ї, на ім`я яких видано Ордер № 2514, окрім матері позивача померли, квартира на час розгляду справи не приватизована. Разом з тим, відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 135582175 від 15 серпня 2025 року станом на 15 серпня 2025 року у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 24 жовтня 1991 року; [PERSON] , [INFO] , з 01 січня 1996 року народження; [PERSON] , [INFO] , з 07 грудня 2002 року; [PERSON] , [INFO] , з 22 березня 2023 року. Позивач здійснює оплату комунальних послуг, згідно з квитанціями, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 12 квітня 2025 року, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , стверджують, що [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за вказаною адресою близько двох років з дня оформлення цієї заяви. Згідно з вироком Оболонського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року по справі № 756/7004/24 щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, фактичне місце проживання відповідача, вказане у рішенні суду за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК України дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з положень 71, 72 ЖК України саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Наявними в матеріалах справи доказами, а також нотаріально засвідченими показами свідків, судовим рішенням, підтверджено, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації понад двох років, у цій квартирі відсутні його особисті речі, він не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе. Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідач [PERSON] не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] втрачений інтерес до спірної квартири, відповідач фактично проживає за іншою адресою. Зважаючи на наведене, враховуючи, що відповідач понад два роки не проживає в квартирі [ADDRESS] , самостійно обрав інше місце проживання, судом не встанволено поважність причин не проживня відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зареєстроване місце його проживання. На підставі викладеного та

Outcome: approved