Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, вказуючи що 30.09.2010 року між ним, [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] . Відповідачка, у березні 2020 року звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього, [PERSON] , аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини. Судовим наказом Крюківського районного суду Полтавської області від 20.03.2020 року у справі № 537/599/20, встановлено стягувати з нього, [PERSON] на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 27.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. 03.09.2020 шлюб між сторонами був розірваний згідно рішення Крюківського районного суду справа № 537/2041/20. Неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати з відповідачем. У березні 2022 року, після нападу Російської Федерації на Україну, по спільній згоді між ним та відповідачем їх неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] переїхав на проживання до позивача до м.Праги, Чеська Республіка, де по сьогоднішній час постійно мешкає та навчається. Позивач на даний час є єдиним законним представником дитини в Чеській Республіці, який орендує квартиру в місті Прага, де прописана дитина та де має свою власну кімнату. Позивач та його співмешканка [PERSON] , сплачує всі витрати на дитину включаючи плату за харчування, лікування, подорожі та інше, при цьому продовжує сплачувати аліменти відповідачу. Адже, у випадку, якщо дитина почала проживати із платником аліментів, а він і надалі продовжує їх сплачувати іншому із батьків, існує порушення як прав дитини на отримання цих платежів, так і майнових прав платника аліментів. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За викладених обставин, просить припинити стягнення аліментів, що стягуються із нього на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 27.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття за судовим наказом Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.03.2020 (справа №537/599/20). Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.07.2025 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків, що не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 29.09.2025 відповідачем [PERSON] , до суду надано відзив на позовну заяву, яким зазначала, що 03.09.2010 року між нею, [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON] . Після виходу на пенсію в 2017 році позивач подорожував за кордоном, постійно перебував у роз`їздах на відпочинку, утриманням та вихованням дитини не займався, не допомагав коштами. Тому нею у лютому 2020 року було прийнято рішення звернутися до Крюківського районного суду м. Кременчука із заявою про стягнення аліментів з позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно судового наказу Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.03.2020 року № 537/599/20, встановлено стягнути з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі усіх видів заробітку (доходів) але не більше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця починаючи з 27.02.2020 року до досягнення дитиною повноліття. 18.06.2020 нею, [PERSON] було подано заяву до Крюківського районного суду м. Кременчука на розірвання шлюбу. 03.09.2020 року між нею та позивачем був розірваний шлюб (справа № 537/2041/20), неповнолітній син залишився проживати зі мною, а позивач повернувся до м. Праги Чеської Республіки. Після нападу Російської Федерації на Україну позивач наполягав на вивезенні дитини за кордон для його безпеки, так як вона постійно перебувала на службі у Відділенні поліції № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області на посиленому режимі несенні служби. У березні 2022 року з метою безпеки, нею було прийнято рішення відправити сина до позивача, батька дитини який на той час проживав у Чеській Республіці в м. Прага. З моменту проживання сина з батьком (позивачем) аліменти які надходили їй, вона перераховувала на картку яка була відкрита на її ім`я, але знаходилася у сина. Коштами він розраховувався у м. Прага. У зв`язку з несенням служби в Національній поліції України всім працівникам поліції був заборонений виїзд за кордон, а позивач заперечував на зустрічі відповідача та її неповнолітнього сина в Україні. Після тривалої розлуки відповідачем було прийнято рішення про звільнення зі служби, та переїзду до м. Праги для спільного проживання з дитиною. 13.03.2024 року згідно наказу Головного Управління Національної Поліції України № 117 о/с її було звільнення зі служби за власним бажанням. 06.04.2024 року вона виїхала до м. Праги Чеської Республіки для зустрічі та проживання разом з неповнолітнім сином. З того часу вона постійно проживає у м. Прага, займається вихованням сина, сплачує всі витрати на дитину, а саме: купує одяг, продукти харчування, влаштовує відпочинок та дозвілля, допомагає у навчанні як у школі в м. Прага так і у дистанційному навчанні в Україні, а саме у ліцеї № 22 м. Кременчука. Оплачує гуртки які відвідує дитина. Їй відомо що позивач отримує від Чеської Республіки допомогу на утримання дитини. 22.11.2023 року позивач вже звертався з заявою до Крюківського районного суду м. Кременчука про зміну розміру, або звільнення від сплати аліментів. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 13.08.2024 року позивачу було відмовлено у припиненні стягнення аліментів (справа № 537/5081/23). Позовні вимоги позивача не визнає. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.10.2025 визнано явку позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] для участі та дачі пояснень у судовому засіданні обов`язковою. 20 жовтня 2025 року позивачем [PERSON] , до суду надано додаткові пояснення, та зазначено, що син сторін [PERSON] постійно проживає із позивачем в орендованій квартирі, де має окрему кімнату. Він ходить в гості до відповідача до готелю, де остання проживає. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов. У подальшому звернувся до суду із заявами про проведення судового засідання у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату та час його проведення була повідомлена належним чином. Суд, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 01 жовтня 2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2010 року та вказаний шлюб був розірваний рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2020 року. Як вбачається з судового наказу №537/599/20, який видано Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області 20 березня 2020 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи 27.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зроблено висновок про те, що аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20). Припинення стягнення аліментів можливе, зокрема, тоді, коли дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22)). Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. При цьому, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання аліментів з боку того з батьків, з ким стала проживати дитина на користь того з батьків з ким вона проживала. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати аліментів позивач посилався на те, що син сторін [PERSON] з березня 2022 року проживає з ним та його співмешканкою Л. Черковою у місті Прага Чеської Республіки та перебуває на його утриманні. Відповідач участі у його утриманні не приймає. Як вбачається з договору суборенди кооперативної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній надано в найм будинок №1374/5 на земельній ділянці [ADDRESS] . на дату підписання цього договору сторонами погоджено, що квартирою, крім [PERSON] , будуть користуватися: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (п.3.5 договору). Згідно рішення про прийняття до початкової школи Факультетної школи Карлового університету від 30.09.2024 №447/2024-R/S10, на підставі клопотання законного представника [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , прийнято до початкової освіти в Початкову школу, м. Прага 4, вул. Кветновего вітєзстві 1554, до 03.09.2024 навчався у початковій школі вул. Жерносецька, 3, м. Прага 8. Як вбачається з виписки про рух по рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , сформованого 06.06.2025, за період з 16.06.2024 по 25.05.2025 остання здійснювала кожного місяця до 21 числа оплату за навчання у школі 8Б класі [PERSON] . З виписки про рух по рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , сформованого 05.06.2025, вбачається, що останній 30.05.2025 здійснив оплату за обстеження учня [PERSON] , проведеного 03.04.2025, 18.11.2024 здійснив перерахування коштів на рахунок [PERSON] , та періодично здійснював оплату квартири на рахунок [PERSON] . З наданих фотокарток, вбачається, що позивач [PERSON] проводить дозвілля з [PERSON] . На обґрунтування своїх заперечень щодо звільнення позивача від сплати аліментів відповідач вказує на те, що син сторін проживає разом з нею, та перебуває на її утриманні, вона допомогає [PERSON] у навчанні як у школі в м. Прага так і дистанційному навчанні в Україні, а саме у ліцеї №22 м. Кременчука. Згідно проїзного квитка на автобус №5305396, [PERSON] прибула до Чеської Республіки 07 квітня 2024 року. Як вбачається з наданих відповідачем фотокарток остання разом із дитиною проводить спільне дозвілля, як за місцем мешкання, так і під час сумісних прогулянок. Судом встановлено, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 13 серпня 2024 року у задоволені позовних вимог про припинення стягнення аліментів [PERSON] відмовлено, з підстав недоведеності позивачем належними та допустимими доказами факту зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого та перебування останнього на утриманні позивача. У судовому засіданні у порядку ст.171 СК України у присутності представника органу опіки та піклування опитано малолітнього [PERSON] , 2011 року народження, який суду пояснив, що з березня 2022 року він постійно проживає з батьком в Чеській Республіці. Його майновими питаннями, витратами займається виключно батько. Він навчається у школі, навчання платне. Навчання у школі оплачує батько. З мамою бачиться один раз на тиждень. Коли йому необхідно щось придбати, то він звертається до тата. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993). Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено те, що дитина сторін [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його утриманні. Матеріали справи не містять інших переконливих доказів про те, що [PERSON] з часу приїзду відповідача у місто Прага проживає з нею. Надані стороною відповідача докази, складені іноземною мовою, суд не приймає до уваги оскільки порядок надання доказів в частині відсутності належного перекладу останніх, суперечить вимогам чинного цивільного процесуального законодавства що регламентує визначення допустимості та належності письмових доказів, а надані відповідачем документи у вигляді свідоцтва про народження дитини та копії паспорта відповідача, підтверджують лише факт родинних відносин між зазначеним вище особами, однак ніяким чином не доводять того, що неповнолітній син сторін по справі проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Суд звертає увагу на те, що ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.10.2025 визнано явку позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] для участі та дачі пояснень у судовому засіданні обов`язковою, роз`яснено сторонам право взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції. Дана ухвала суду відповідачем не виконана. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, а також те, що після винесення судом судового наказу про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів, змінилися життєві обставини сторін, а саме, малолітній [PERSON] почав проживати разом з позивачем, який несе витрати на його утримання, то суд дійшов висновку, що вказані обставини є підставою для припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідача [PERSON] . За викладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову-на відповідача; уразі відмовив позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позов підлягає задоволенню, а позивач являється інвалідом ІІ груп, відтак відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від оплати судових витрат, то суд вважає за необхідне судовий збір стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved