Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У вересні 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання правочину недійсним, зобов`язати вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Так, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 11.06.2018 року вона звернулась до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 11.06.2018 року. 05.07.2021 року позивачем було укладено з відповідачем Кредитний договір № К2Н0А100000151 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого позивачем отримано 565 000 , 00 грн., які були перераховані на її рахунок, та які мали бути поверненні до 03.07.2026 року. Позивач стверджує, що не дивлячись на те, що виконувала свої зобов`язання, з її рахунку було списано кошти. Так, 22.11.2022 року відповідач подав до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву про стягнення з позивача грошових коштів за Кредитним договором. 09 лютого 2023 року Дніпровський районний суд міста Києва постановив по справі № 755/12687/22 рішення про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 482 344 гривні 19 копійок. Позивач стверджує, що нею дане рішення було виконання належним чином. Однак, Банк подав до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості, на підставі Заяви від 11.06.2018 року, не обгрунтувавши належним розрахунком вказану заборгованість. Відтак, [PERSON] , здійснивши скачування в мобільному додатку Приват24, виявила, що не по усім карткам здійснюється відображання нарахувань, в тому числі, але не виключно, згідно банківських нарахувань виявлено приховані комісії та здійснення списань з банківського рахунку, для чого потрібно призначати судово-економічну експертизу та витребувати у АТ КБ «Приватбанк» усі розрахунки щодо [PERSON] з 11.06.2018 року. Таким чином, позивач звернулась до суду, оскільки вважає, що наявні підстави для визнання недійсними укладеної 11 червня 2018 року заяви б/н та кредитного договору укладеного від 05.07.2021 року № № К2Н0А100000151, з посиланням на те, що, при укладанні завяи та договору, відповідачем не було дотримано вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - визнати недійсною, укладену 11 червня 2018 року Заяву б/н між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк; - визнати недійсним, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» Кредитний договір від 05.07.2021 року № № К2Н0А100000151; - стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмір 100 000 гривень 00 копійок. 13.10.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справу в порядку спрощеного позовного провадження. 21.02.2024 представником відповідача було подано клопотання про застосування строків давності. Також, 21.02.2024 представником відповідача було подано клопотання про приєднання доказів та пояснень по справі, в яких зазначено, що позивач звернулась до АТ КБ "ПРИВАТБАНК", з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим власноруч підписала Анкету-Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг № б/н від 12.09.2008 року, а також власноруч підписала в подальшому Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг N0 б/н від 11.01.2013 року, з використання кредитки "Універсальна". В подальшому, 18.09.2018 року та 05.10.2018 року відповідач підписала дві довідки про умови договору про споживчий кредит, відповідно до яких, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну кредитну картку "Кредитка"MasterCardWorldElite", на підставі якої позивачу було відкрито картку-рахунок № [NUMBER] та було передбачено всі істотні умови нарахування відсотків, комісії, пені та штрафів та починаючи з 01.10.2019 року, за заявою позивача від 06.11.2018 року, на вказану картку було встановлено кредитний ліміт в сумі 100 000 грн. 00 коп. Також, 11.06.2019 року позивачем додатково було підписано три анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до підписаних власноруч заявок на актуалізацію даних по преміальній картці від 06.11.2018 року, позивачу 05.10.2018 року було видано банківську картку № [NUMBER] , на яку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 100 000,00 грн., якою позивач і користувалась, розраховуючись в різних закладах та сплачуючи покупки. Окрім цього, 18.09.2018 року та 05.10.2018 року довідки про умови кредитування, та анкети-заяви від 11.06.2019 року та правила надання банківських послуг було підписано позивачем, шляхом використання свого простого електронного цифрового підпису, а саме накладання підпису стілусом на планшеті, у відділенні ПриватБанку. Відтак, представник відповідача вказує, що позивач, при підписані заяви та кредитного договору, була ознайомлена та згодна з умовами та правилами наданні банківських послуг, з моменту укладення якого на протязі 2-х років у позивача не виникало питань про розірвання або зміну умов договору. Таким чином, обоє сторін, на момент укладення кредитного договору, досягли всіх істотних умов. Також, представник відповідача зазначив, що вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору № К2Н0А100000151 від 05.07.2021 року, відповідно до якого позивачем було отримано 565 000, 00 грн., свідчить про те, що перед укладенням договору, позивач ознайомився з умовами кредитування, про що свідчить її підпис в паспорті споживчого кредиту, а також, між сторонами було узгоджено та підписано графік платежів. Відтак, вказані обставини про існування договірних відносин та наявності заборгованості, було встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі №755/12687/22 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором № К2Н0А100000151 від 05.07.2021 року. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 18.09.2024 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової-економічної експертизи. 12.12.2024 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової-економічної (фінансово -кредитної) експертизи. В судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлялась належним чином. Разом з цим, представником позивача було подано заяву про розгляд справи без її участі, вимоги підтримла. Представник відповідача в судове засідання подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечував щодо задоволення позовних имог. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 11.06.2018 року [PERSON] звернулась до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 11.06.2018 року. 05.07.2021 року позивачем було укладено з відповідачем Кредитний договір № К2Н0А100000151, відповідно до якого позивачем було отримано 565 000 гривень 00 копійок, які були перераховані на її рахунок та які мали бути поверненні до 03.07.2026 року. Позивач стверджує, що, не дивлячись на те, що виконувала свої зобов`язання, з її рахунку відповідачем було списано кошти. 22.11.2022 року Банк подав до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву про стягнення з позивача грошових коштів за Кредитним . 09 лютого 2023 року Дніпровський районний суд міста Києва постановив по справі № 755/12687/22 рішення про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 482 344 гривні 19 копійок, яке, як стверджує позивач, виконала належним чином. При цьому, Банк подав до Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості, на підставі Заяви від 11.06.2018 року, не обгрунтувавши належним розрахунком вказану заборгованість. Разом з цим, [PERSON] , здійснивши скачування в мобільному додатку Приват24, виявила, що не по усім карткам здійснюється відображання нарахувань, в тому числі, але не виключно згідно банківських нарахувань виявлено приховані комісії та здійснення списань з банківського рахунку. Таким чином, позивач вказує, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] у формі Заяви від 11.06.2018 року, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Разом з цим, як вказує позивач, у заяві від 11.06.2018 року фактично процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Також, позивач стверджує, що при при укладенні Заяви від 11.06.2018 року та Кредитного договору Банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання [PERSON] у письмовій формі достовірної інформації про кредит та порушив та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо змісту Кредитного договору. Відтак, АТ КБ «Приватбанк» не виконав вимог законодавства, внаслідок чого АТ КБ «Приватбанк» позивача було введено в оману щодо вартості послуг відповідача по Заяві від 11.06.2018 року та вартості кредиту. Таким чином, не наданням позивачу повної та всебічної інформації про кредит, свідчить про порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо змісту Кредитного договору, а Заява від 11.06.2018 року взагалі сформована відповідачем без дотримання вимог законодавства. Окрім іншого, позивач зазначає, що, при укладенні Кредитного договору та Заяви від 11.06.2018 року, відповідач порушив вимоги п. 1 та п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, примірник Кредитного договору, [PERSON] отримала лише в день укладення договору та позивач не мала змоги належним чином ознайомитись з його умовами, оскільки на його укладення було надано не більше 30 хвилин, на відміну Банку, який розробляв цей договір, здійснив у ньому неправильні розрахунки та який включив до цього договору положення, які суперечать принципу рівноправності сторін, а Заяву від 11.06.2018 року відповідач сформував без погоджень з позивачем, але з значним порушенням вимог чинного законодавства. Відтак, позивач вважає, що умови договору є несправедливими, які суперечать принципам добросовісності. Крім цього, складений відповідачем Кредитний договір та Заява від 11.06.2018 року порушують вимоги ст. 626 Цивільного кодексу України, оскільки передбачають тільки наявність прав у відповідача, не встановлюючи їх фактично для позивача, яка за Кредитним договором та Заявою від 11.06.2018 року фактично має тільки два права, які фактично є обов`язками позичальника щодо дострокового погашення кредиту. Також, позивач вказує, що неправомірними діями відповідача було завдано позивачу моральної шкоди, а тому вважає, що на користь останньої має бути стягнуто моральну шкоду, яку остання оцінює у розмірі 100 000,00 грн. З врахуванням зазначених обставин, позивач просить суд: - визнати недійсною укладену 11 червня 2018 року Заяву б/н, між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк; - визнати недійсним укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» Кредитний договір від 05.07.2021 року № № К2Н0А100000151; - стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмір 100 000 гривень 00 копійок. Так, суд дослідивши обставини, на які посилаються сторони, прийшов до наступних висновків. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Згідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. З тверджень позивача та документів, які долучені представником відповідача, вбачається, що Банк виконав свої обов`язки перед позивачем, надаши їй кредитні кошти, якими остання користувалась. Більш того, в ході судового розгляду встановлено наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з позивача, у зв`язку з невиконанням зобов`язань. Також встановлено, що на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва на момент звернення до Печерського районного суду м. Києва перебувала справа про стягнення заборгованості за заявою б/н від 11.06.2018. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторонами, на момент підписання заяви та кредитного договору, було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення укладання такого договору шляхом підписання анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Згідно частини першої статті 626 ЦК України та частини першої статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Згідноч. 1 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги. Відповідно до абз. 1 ч. 1 та п. 6 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору; договір якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Таким чином, розмір кредиту, як предмет договору, визначений як ст. 1054 ЦК України так і ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є обов`язковою, а тому істотною умовою кредитного договору. Отже, виходячи з аналізу наведених правових норм, слід дійти висновку, що у разі досягнення між сторонами згоди на укладення кредитного договору у заяві про приєднання до запропонованих банком Умов та Правил має бути зазначено вид та умови кредитування, розмір узгодженого сторонами кредиту (кредитна лінія, кредитний ліміт), що є істотними умовами кредитного договору. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Також, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору, тобто користування кредитними коштами протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору, не скористалась. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновків, що позивач ознайомилась та погодилась на умови договору, позивач будучи повнолітньою, дієздатною особою в повній мірі розуміла взяття на себе зобов`язань та настання наслідків за їх не виконання. Таким чином, між сторонами були здійснені всі необхідні дії, задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Відтак, посилання позивача на те, що вона належним чином не була ознайомлена з умовами кредитування, відсутності графіку погашення заборгованості, відсутності у позивача можливості перевірки розрахунків є необгрунтованими та не вказують на порушення відповідачем законодавства. Окрім цього, існування договірних відносин та наявності заборгованості було встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі №755/12687/22 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № К2Н0А100000151 від 05.07.2021 року, яке як стверджує позивач вона виконала. З врахуванням зазначеного, умови кредитування та його укладення, вже були предметом розгляду, а тому доводи позивача у даній позовній заяві зводяться до незгоди з заборгованістю, яку, як вона стверджує, вже сплатила, у зв`язку з постановленням рішенням суду. Тобто з 2021 року позивач не заперечувала щодо того, що Кредитний договір містить несправедливі умови та порушує її права, зокрема чиннне законодавство, а виконання рішення суду лише підтверджує зазначене. Зазначене стостується і Заяви б/н 11 червня 2018 року, оскільки згоду позивача на укладення Договору саме в такій формі та ознайомлення відповідача з Умовами договору та Тарифами свідчить підпис позивача. Відтак, суд прийшов до висновку, що доводи позивача щодо недійсності заяви та кредитного догору, є необґрунтованими. Щодо моральної шкоди, суд прийшов до наступних висновків. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Враховуючи вищевикладене, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних доказів та обгрунтувань, завдання останній моральної шкоди. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ст.82 ЦПК України, докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження, передбачених чинним законодавством правових підстав, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог. Відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed