Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області за підсудністю з Основ`янського районного суду м. Харкова надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 19.12.2021 року між [PERSON] та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства в електронній формі було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2709095, згідно з умовами якого [PERSON] отримала 3 500 грн. 00 коп. у якості кредиту, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Строк кредитування було визначено у 360 днів. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» умови кредитного договору виконало у повному обсязі, надавши [PERSON] визначену суму кредитних коштів шляхом перерахування на її платіжний засіб. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів у повному обсязі не виконала, внаслідок чого за договором виникла заборгованість у розмірі 17 885 грн. 70 коп., з яких: 3 500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 14 385 грн. 70 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. 10.08.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу № ККЛУ - 10082023 від 10.08.2023 року, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до [PERSON] за кредитним договором № 2709095 від 19.12.2021 року. ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» направляло [PERSON] письмову претензію про погашення наявної заборгованості за кредитним договором, однак вказана претензія залишилася без задоволення. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 01.01.2026 року справу було прийнято до свого провадження у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, на подачу заяв по суті справи. Матеріали справи містять витребувані Основ`янським районним судом міста Харкова від АТ «Райфайзен Банк» докази стосовно належності карткового рахунку та виписку з карткового рахунку [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. До судового розгляду представником позивача заявлено клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її офіційно зареєстрованою адресою проживання ВПО, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на її номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви. Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень, судова повістка про виклик до суду не була вручена [PERSON] за зареєстрованою адресою проживання та повернута до суду з поміткою про закінчення строку зберігання. Станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Положеннями ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України. Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. За п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит, зокрема, зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Судом встановлено, що 19.12.2021 року з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2709095 (а.с. 8 зв.-14), відповідно до п. 1.2 якого ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» зобов`язалося на умовах, визначених цим договором, надати [PERSON] кредит у визначеній сумі, а [PERSON] зобов`язалася повернути ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» кредит, сплатити проценти за користування кредитом у встановлені договором термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.3-1.5, 2.1 кредитного договору № 2709095 від 19.12.2021 року сторонами погоджено суму кредиту у розмірі 3 500 грн. 00 коп.; строк кредитування 360 днів; проценти за користування кредитом: стандартна ставка у розмірі 1,99% відсотка від фактичного залишку кредиту за кожен день в межах строку користування кредитом; знижена процентна ставка - 0,01% в день та застосовується за умови сплати протягом перших трьох календарних днів коштів у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або часткового дострокового повернення кредиту; порядок надання кредитних коштів шляхом безготівкового їх перерахування на поточний рахунок [PERSON] - № [NUMBER] . З кредитного договору № 2709095 від 19.12.2021 року вбачається, що він укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства в електронній формі внаслідок авторизації [PERSON] в особистому кабінеті системи, прийняття пропозиції укладення договору та підписання цього договору. Крім того, кредитний договір містить вичерпну інформацію щодо реальної вартості наданого кредиту, реального розміру річної процентної ставки, реальних витрат за наданим кредитом. З довідки про ідентифікацію (а.с. 15 зв.) судом встановлено, що товариством було ідентифіковано особу [PERSON] , а також отримано підтвердження введення нею одноразового ідентифікатора електронного підпису Е383 в якості підписання кредитного договору № 2709095 від 19.12.2021 року з усіма його додатками та ним одноразового ідентифікатора електронного підпису Е383 в якості підписання Паспорту споживчого кредиту. З довідки вбачається, що одноразові ідентифікатори було направлено на номер мобільного телефону [PERSON] , вказаний ним в кредитному договорі. Таким чином, судом встановлено, що 19.12.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 27009095 від 19.12.2021 року, за умовами якого [PERSON] взяла на себе зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів у встановлений в договорі строк та порядку. Невід`ємними додатками до кредитного договору № 2709095 від 19.12.2021 року є додаток № 1 у виді таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (а.с. 15) та додаток у виді паспорту споживчого кредиту (а.с. 6зв. - 8), які містять інформацію щодо порядку, строків повернення кредиту, черговості та розміру разових платежів за договором, а також інформацію про реальну вартість кредиту, понесених витрат за ним, а також реального розміру процентної ставки. Як графік платежів за договором, так і паспорт споживчого кредиту підписані [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису. Таким чином, [PERSON] отримала всю інформацію щодо специфікації наданого їй кредитного продукту. З листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2118-0403 від 04.03.2024 року (а.с. 16 зв.), та виписки по особовому рахунку за період з 15.12.2021 по 20.12.2021 наданому АТ «Райфайзен Банк» на запит суду листом вих. №81-15-9/13823-БТ від 31.10.2025 (а.с. 56-57), судом встановлено, що ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, перерахувавши на електронний платіжний засіб [PERSON] визначену суму кредиту у розмірі 3 500 грн. 00 коп. У свою чергу, з розрахунку заборгованості (а.с. 17-22) судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати процентів у повному обсязі не виконала. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, визначені в кредитному договорі № 2709095 від 19.12.2021 року, враховуючи погоджений строк кредитування, типи та розміри процентних ставок і порядок їх застосування, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим в частині нарахування відсотків. Судом встановлено, що 10.08.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № ККЛУ - 10082023 (а.с. 23-26), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» передало ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняло належні ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.2.3 договору факторингу № ККЛУ - 10082023 від 10.08.2023 року перехід прав вимоги заборгованості до боржників відбувається після підписання сторонами договору факторингу та виконання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» вимог п. 7.2 договору. Відповідно п. 7.2 договору факторингу № ККЛУ - 10082023 від 10.08.2023 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» здійснює оплату ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» шляхом перерахування суми, що вказана в п. 7.1 договору. У свою чергу, п. 7.1 договору факторингу встановлено зобов`язання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатити на користь ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» суму грошових коштів у розмірі 783 410 грн. 49 коп. З платіжної інструкції № 72296 від 10.08.2023 року (а.с. 28) судом встановлено, що 10.08.2023 року на виконання умов договору факторингу № ККЛУ 10082023 від 10.08.2023 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було перераховано на користь ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» суму грошових коштів у розмірі 783 410 грн. 49 коп. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № ККЛУ - 10082023 від 10.08.2023 року (а.с. 27) судом встановлено, що до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» до [PERSON] за кредитним договором № 2709095 від 19.12.2021 року, яке складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 17 885 грн. 70 коп., з яких: 3 500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 14 385 грн. 70 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Таким чином, судом встановлено факт отримання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 2709095 від 19.12.2021 року. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт отримання права вимоги за кредитним договором до [PERSON] , доведено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредитних коштів, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості у загальному розмірі 17 885 грн. 70 коп., з яких: 3 500 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 14 385 грн. 70 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2 422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (8 000 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] не подавала заперечень проти обґрунтованості та співмірності заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, у матеріалах справи містяться достатні докази понесення позивачем витрат у заявленому розмірі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи необхідність повного задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення понесених позивачем судових витрат з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved