Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в розмірі 9264,98 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що позивачем на банківську картку відповідача з його карткового рахунку було перераховано: 29.04.2021 року 5769,83 грн., 01.06.2021 року - 6326,97 грн., 01.07.2021 року - 4654,83 грн., 02.08.2021 року - 4685,01 грн., 01.09.2021 року - 5760,74 грн., 06.10.2021 року - 5888,02 грн., 05.12.2021 року - 6728,85 грн., 05.02.2022 року - 9450,73 грн. Позивач зазначив, що для встановлення особи отримувача коштів він звертався до суду із заявою про витребування доказів. На підставі ухвали суду банк надав інформацію, згідно з якою отримувачем коштів є відповідач. На думку позивача, оскільки відповідач набув ці кошти без достатньої правової підстави, вони підлягають поверненню відповідно до ст. 1212 ЦК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, було надано строк для подання відзиву на позов. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подав. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 18.11.2025 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та заяву про визнання позову. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17.02.2021 року між Науково-виробничим приватним підприємством «Пласт», директором якого є відповідач [PERSON] та позивачем [PERSON] , було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 53-О. За змістом п. 4.2 Договору оренди загальна сума щомісячної орендної плати на день укладення Договору становить 1584 грн. П. 1.5 Договору оренди було встановлено строк його дії з 20.02.2021 року по 31.12.2021 року. Відповідно до п. 1.6 Договору було встановлено пролонгацію договору строком на один рік, якщо сторони в термін один місяць до дати закінчення Договору не заявили про намір припинення його дії. Позивачем на банківську картку № [NUMBER] з його карткового рахунку було перераховано: 29.04.2021 року 5769,83 грн., 01.06.2021 року - 6326,97 грн., 01.07.2021 року - 4654,83 грн., 02.08.2021 року - 4685,01 грн., 01.09.2021 року - 5760,74 грн., 06.10.2021 року - 5888,02 грн., 05.12.2021 року - 6728,85 грн., 05.02.2022 року - 9450,73 грн., що підтверджується квитанціями від 29.04.2021 року, від 01.06.2021 року, від 01.07.2021 року, 02.08.2021 року, 01.09.2021 року, 06.10.2021 року, 05.12.2021 року, 05.02.2022 року. Згідно з листом АТ КБ «Приватбанк» № 32733 від 02.04.2025 року, наданим на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2025 року у справі № 761/31273/24, картку № [NUMBER] емітовано на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Як пояснив відповідач у судовому засіданні 24.09.2025 року, вказані кошти були сплачені ним як орендна плата за вказівкою бухгалтера орендодавця Науково-виробничого приватного підприємства «Пласт» за наданими реквізитами банківську картку № [NUMBER] . Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2023 року у справі №910/16131/23 було стягнуто із Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Науково-виробничого приватного підприємства «Пласт» 25 515,66 грн. заборгованості з орендної плати з урахуванням інфляційних втрат, 3 % річних та пені. На виконання вказаного рішення суду 04.07.2024 року державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Як вбачається з відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження [NUMBER] завершене, що дає підстави дійти висновку про повне виконання рішення суду. В матеріалах справи відсутні будь які дані про наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, що виникали б із зобов`язань, правочинів чи іншого спору. Договірні зобов`язання існували між позивачем як ФОП та Науково-виробничим приватним підприємством «Пласт». Доводи позивача про безпідставне перерахування грошових коштів узгоджуються з наданими ним доказами та не спростовані відповідачем. Відповідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правилами ч.1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Стаття 1214 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21, за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Приписи гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Конструкція ч. 1 ст. 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише на момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18). Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19). Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Тобто, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення. Суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] виникли цивільні правовідносини, які випливають з безпідставного одержання коштів відповідачем. При цьому суд зазначає, що відповідач не подав до суду ані заперечень проти позову, ані доказів того, що кошти йому перераховані на відповідній правовій підставі, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом в порядку ч. 2 ст. 206 ЦПК України роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевірено, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушено права, свободи чи інтереси інших осіб у зв`язку з таким визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). З врахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також того, що неповерненням відповідачем позивачу безпідставно отриманих коштів, порушено майнові права позивача, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved