Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

26 вересня 2025 року ТОВ ФК «Кредит-Капітал» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 40079,18 грн за кредитним договором, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 29.07.2024 року між фізичною особою позичальником [PERSON] (надалі - Відповідач) та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 9361113, згідно з умовами якого відповідач отримала 8889,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну йому суму. Відповідач зі свого боку не виконала умов кредитного договору. 24.02.2025 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №115-МЛ. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором № 9361113 від 29.07.2024 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем. Таким чином, позивач набув статут нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідача. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, справу призначено для розгляду по суті на 10 годину 50 хвилин 19 листопада 2025 року, яке в подальшому неодноразово відкладалося, востаннє - на 12 годин 15 хвилин 22 січня 2026 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Від представника відповідача - адвоката Зачепіло З.Я. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні й суду на надано будь-які належні, допустимі та достатні докази перерахування кредитних коштів за договором позичальнику відповідно до вимог ст.ст. 526, 1054, 1088 ЦК України. На підтвердження виконання первісним кредитором ТОВ «Мілоан» позивачем ТОВ`ФК «Кредит Капітал» було надано копію платіжного доручення, проте таке доручення не є доказом отримання [PERSON] кредитних коштів від ТОВ «Мілоан» в розмірі 8889 грн. Саме по собі без належних відміток банку платіжне доручення це намір перерахування коштів, а не підтвердження здійснення такого перерахування. Заначила, що надане позивачем платіжне доручення не містить обов`язкових реквізитів, що передбачені для такого виду фінансових документів згідно із Законом України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», а саме: підпису керівника та бухгалтера платника та печатки; не містить печатки банку, через який здійснювався платіж; графа «Призначення платежу» за цим платіжним дорученням усупереч вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» не містить посилання як на підставу для здійснення цього платежу, на кредитний догорів. Оскільки на платіжному дорученні не вказано прізвища, ім`я по батькові та посаду працівника банку, який засвідчив проходження цього платежу на оплату, вказано платіжне доручення не можна вважати належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 76-79, 81 ЦПК України. Зауважила, що із наданого платіжного доручення неможливо встановити ні власника рахунку/картки, ні даних про здійсненні операції, такий документ не містить відмітки про час його прийняття та виконання банком, не містить повного номер картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідача [PERSON] . Неможливо ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять. Суму коштів, заявлену у позові до стягнення з відповідача за послуги з надання правничої допомоги представник відповідача вважає завищеною, неспівмірною із складністю справи. У разі задоволення позовних вимог, просила зменшити їх до 2000, 00 грн У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази та оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 29.07.2024 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений договір про споживчий кредит №9361113, згідно з умовами якого відповідач отримала 8889,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором, загальним строком на 360 днів. Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Кридитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3 Договору надати Позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2 Договору, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом відповідно Графіку платежів та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит (а.с. 8-13). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. ТОВ «Мілоан» умови Кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, що підтверджується платіжним дорученням №137784555 від 29.07.2024 на суму 8889,00 грн (а.с. зворотна сторона 17). Укладаючи Кредитний договір Відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписала Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором - 609303, який Відповідачу було направлено на її номер телефону - [NUMBER] (а.с. 16). З огляду на викладене, договір про надання кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243ск20); від 2 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20. Після чого укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті Відповідача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п.2.1 Кредитного договору шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти Позичальника, що підтверджується Платіжним дорученням на користь Відповідача від ТОВ «Мілоан». Підтвердженням добровільного укладення Відповідачем даного Договору підтверджує Анкета-заява на кредит № 9361113 Позичальника від 29.07.2024, що заповнена Відповідачем (а.с. зворотна сторона 16-17). 24.02.2025 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги № 115-МЛ від 24 лютого 2025 року (а.с. 22-26). Як встановлено матеріалами справи, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору № 9361113 від 29.07.2024 року виникла заборгованість на загальну суму 40079,18 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 7996,80; заборгованість за відсотками - 27882,38; заборгованість за неустойкою та/або процентами за порушення грошового зобов`язання - 4200,00 грн (а.с. 20-21). Позивачем проведено роботу щодо ситуації з погашення наявної заборгованості Відповідача та виконання кредитних зобов`язань, а саме: Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості від 10.09.2025 року (а.с. зворотна сторона 33). Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно із ЗУ «Про електронну комерцію» на правовідносини стосовно кредитного договору № 9361113 від 29.07.2024 поширюється дія цього закону. Ч. 3 ст. 11 до ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 до ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з п. 9.1. кредитного договору № 9361113 від 29.07.2024 року, сторони домовились про те, що цей кредитний договір (індивідуальна частина) є самостійним кредитним договором, що містить істотні умови, укладений у порядку, спосіб а формі, що відповідає вимогам законодавства. Визнання недійним, неукладеним, нікчемним будь-якого додатку, документу, що є частиною цього договору або окремих умов цього договору не має наслідком недійсність, нікчемність або неукладеність цього кредитного договору (індивідуальна частина) в цілому і сторони підтверджують, що уклали б цей кредитний договір індивідуальна частина) і без включення до нього умов, що визнані недійними, нікчемними, неукладеними. Судом установлено, що належними та допустимими доказами підтверджено укладання 29 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] договору про споживчий кредит № 9361113. Доводи адвоката щодо відсутності належних доказів укладення кредитного договору спростовуються матеріалами справи. Так, вказаний кредитний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Доданий до позовної заяви договір містить відомості, що він підписаний 29 липня 2024 року о 10:39 [PERSON] одноразовим ідентифікатором 609303. Аналогічна інформація міститься у довідці ТОВ «Мілоан» від 09 вересня 2025 року. Пунктом 6.7. договору про споживчий кредит №9361113 від 29 липня 2024 року встановлено, що позичальника ідентифіковано та верифіковано шляхом отримання через Систему BankID НБУ ідентифікаційних даних позичальника. В анкеті-заяві на кредит зазначено особисті дані позичальника [PERSON] , у тому числі її номер телефону, на який відправлявся одноразовий ідентифікатор. Також в анкеті зазначено канал залучення та IP адресу, з якої подано заяву, процес оформлення та розгляду заяви із зазначенням часу кожної дії. Умови укладеного договору про споживчий кредит узгоджуються із умовами, погодженими ТОВ «Мілоан» на підставі анкети-заяви на кредит. Зазначені в кредитному договорі реквізити позичальника відповідають наданим [PERSON] в анкеті-заяві її особистим даним. Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів фактичного перерахування відповідачці кредитних коштів за вказаним договором, є безпідставними. У пункті 2.1. договору про споживчий кредит його сторони дійшли згоди, що кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти № [NUMBER] . Саме на такий номер карти було зараховано кредитні кошти. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало, що підтверджується платіжним дорученням № 137784555 від 29.07.2024 року. [PERSON] не надала доказів, що зазначена в кредитному договорі карта їй не належить, та факту неотримання нею кредитних коштів. Саме по собі заперечення проти укладення договору та отримання коштів без надання належних, допустимих та достатніх доказів не може бути підтвердженням зазначених обставин. У подальшому первинний кредитор ТОВ «Мілоан» передав ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до Договору відступлення прав вимоги №115-МЛ від 24.02.2025 року разом з матеріалами кредитної справи і Довідку про ідентифікацію, яка підтверджує, що Відповідач, з яким укладено Кредитний договір № 9361113 від 29.07.2024 року, ідентифікований. Акцепт договору Відповідачем вчинено з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як убачається з письмових матеріалів справи, відповідач не надала своєчасно Товариству грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконала. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до ст.ст. 550, 624 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Водночас, позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 4200,00 грн, як суми по неустойці, не підлягає задоволенню. Так, згідно з розділом 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2024, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває по даний час. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Зміст і суть відносин між сторонами у цій справі - це виконання позичальником грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки прострочення заборгованості за кредитним договором відбулося у період дії в Україні воєнного стану, відповідач звільнений від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, а тому вимоги позивача про стягнення 4200,00 грн суми неустойки є безпідставними. Ураховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми неустойки в розмірі 4200,00 грн слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи зібрані докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги в суді знайшли своє підтвердження і підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 35878,18 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. На підтвердження надання правничої допомоги представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 01 липня 2025 року, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «Апологет», акт №Д/3026 наданих послуг від 19.09.2025, відповідно до якого виконавцем надано клієнту, а клієнтом прийнято послуги згідно з договором про надання правової допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року на суму 8000,00 грн, детальний опис наданих послуг до акту №Д/3026 від 19.09.2025 за договором про надання правової допомоги № 0107 від 01 липня 2025 року. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатських робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд враховує ті обставини, що дана справа не відноситься до категорії складних справ і складання позовів та клопотань у своїй більшості є подібними, оскільки не потребують проведення додаткових розрахунків. Окрім того, участь адвоката у судових засіданнях не реалізована, оскільки представник позивача безпосередньої участі у судових засіданнях не брав, зазначивши у заяві про розгляд справи у його відсутність, тому заявлена сума у 8000,00 грн є значно завищеною. Крім того, представник відповідачки подала клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Отже, суд вважає за необхідне, виходячи з засад розумності, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та обсягом фактично виконаних робіт, а також пропорційності стягнення судових витрат, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн в дохід держави (із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору при поданні до суду процесуальних документів в електронній формі), який відповідно до ст. 141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача, на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 2168,53 грн. З огляду на викладене, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 5168,53 грн (на професійну правничу допомогу - 3000,00 грн, витрати на сплату судового збору - 2168,53 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial