Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

29.12.2025 ТзОВ «Таліон Плюс» (далі Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.01.2025 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) підписано після попереднього заповнення необхідних відомостей та проходження ідентифікації за допомогою мобільного застосунку кредитний договір із ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та отримано на свій банківський картковий рахунок грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. Під час ідентифікації позичальника такий пройшов однозначне встановлення особи. Кредитні кошти за договором № 450691133 від 06.01.2025 надано строком до 05.02.2030 без можливості продовження строку кредитування. 07.01.2025 між сторонами кредитного договору підписано додаткову угоду, відповідно до якої сума наданого позичальнику кредиту збільшена до 8 900,00 грн. (другий транш). Проте відповідачем не виконані кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 27 555,26 грн., яка є документально підтвердженою та складається з різних платежів. В добровільному порядку відповідач не погашає вказану суму заборгованості, тому позивач як новий кредитор у зобов`язанні після набуття права вимоги за плату просить позов задовольнити. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02.01.2026 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи. Тому, відповідно до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України та з огляду на згоду Товариства суд вважає за необхідне провести розгляд справи за наявними у ній матеріалами з ухваленням заочного рішення по суті цього спору. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов необхідно задоволити частково з таких підстав. Відповідно до ст.12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В свою чергу, положеннями ст.525-527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3 статті 207 ЦК України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» № 674-VIII від 03.09.2015, ч.12 ст.11 якого встановлює, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20, від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20. Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав договір кредитної лінії №450691133 від 06.01.2025 із ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» шляхом використання одноразового електронного ідентифікатора, відображеного в алфавітній послідовності (CGKV). 07.01.2025 між сторонами кредитного договору в аналогічний до вищенаведеного спосіб підписано Додаткову угоду, за умовами якої [PERSON] збільшено шляхом надання додаткового траншу грошових коштів суму кредиту до 8 900,00 грн. (одноразовий ідентифікатор зі сторони позичальника-4354). Грошові кошти в повному обсязі перераховані на банківську платіжну картку відповідача № [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується наданою на підставі ухвали суду від 03.02.2026 про витребування доказів за клопотанням Товариства письмовою інформацією із випискою про рух коштів на відповідному рахунку за 06-07.01.2025. Істотні умови кредитного договору: рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми Кредиту за всіма наданими Траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування - 05.02.2025, а саме протягом 30 (тридцять) днів від дати отримання першого траншу позичальником (п.7.1.) в обов`язковому порядку сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше, ніж протягом 30 (тридцяти) календарних днів після настання однієї з наступних обставин: - закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому його п. 11.1.; - ініціювання кредитодавцем дострокового розірвання/припинення дії договору в порядку, передбаченому п.9.1.1.2. або п. 9.1.1.7. договору; кінцева дата повернення (виплати) кредиту - 05.02.2030 (п.7.3.); проценти за договором сплачуються в наступному порядку: протягом дисконтного періоду кредитування позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю проценти не пізніше останнього дня дисконтного періоду кредитування; після закінчення дисконтного періоду кредитування позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти щоденно; комісію за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше останнього дня дисконтного періоду кредитування, визначеного на момент укладення договору, а саме 05.02.2025. У випадку отримання протягом дисконтного періоду кредитування додаткових траншів, комісія, що нараховується за видачу таких траншів, повинна бути сплачена позичальником в першу після отримання траншу обов`язкову дату платежу по договору, але не пізніше останнього дня дисконтного періоду кредитування (визначеного на момент укладення відповідної Додаткової угоди з урахуванням можливих пролонгацій (п.7.5.); у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом, частини кредиту або комісії за надання кредиту щонайменше на один місяць кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення/розірвання Договору (п. 9.1.1.7.); базова процентна ставка складає 0,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування; при цьому, комісія за надання кредиту не є платою за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, натомість зазначена комісія є іншою складовою плати за послуги, що надаються кредитодавцем за цим договором (комісія за надання кредиту нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі першого траншу за цим договором). У випадку видачі наступних, крім першого, траншів за цим договором комісія за надання додаткових грошових коштів у кредит нараховується у день видачі кожного траншу; розмір комісії, що нараховується за надання першого траншу за цим договором становить 350,00 грн. (п.8.3.-8.5.). Згідно з п. 12.3. договору, за порушення будь-якого з платежів, передбачених цим договором, на 14 (чотирнадцять) і більше календарних днів, кредитодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити на користь кредитодавця неустойку у вигляді штрафу у розмірі 5 000% від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання, але не більше половини суми кредиту, яка була в користуванні позичальника на дату в яку платіж мав бути сплачений. Крім того, за умовами Додаткової угоди до кредитного договору № 450691133 від 06.01.2025 (п.1.6.) позичальник [PERSON] взяв на себе зобов`язання під час надання суми другого траншу сплатити кредитодавцю додатково комісію за надання кредиту в розмірі 95,00 грн. не пізніше 05.02.2025. Із розрахунку первісного кредитора ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» вбачається, що позичальнику [PERSON] у межах встановленого у договорі строку кредитування нараховані до 11.03.2025 щоденно (крім 06.01.2025 68,60 грн.) проценти за користування кредитними коштами в розмірі 87,22 грн. або 0,98% від суми залишку неповернутої суми кредиту. У день відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь Товариства первісний кредитор також нарахував позичальнику неустойку (штраф) у розмірі 4 450,00 грн. або 50% від суми кредиту, що перебував у користуванні [PERSON] на вказану дату. Надалі, у період з 12.03.2025 до 03.06.2025 Товариством як новим кредитором продовжено нарахування процентів на тих самих умовах. Водночас, суд зазначає, що 09.02.2025 первісний кредитор здійснив одноразове нарахування процентів в сумі 348,88 грн., з приводу чого у позовній заяві відсутнє будь-яке обґрунтування. У розрахунку також відображено фактичну сплату позичальником 19.02.2025 та 26.02.2025 двох однакових платежів у сумі 2 225,00 грн., які зараховано в рахунок сплати процентів. 11.03.2025 між первісним кредитором і Товариством укладено договір факторингу №МВ-ТП/26 з підписаними надалі між вказаними особами Актом прийому-передачі реєстру боржників та витягом із зазначеного реєстру, за змістом яких відбулася заміна первісного кредитора новим, яким виступає позивач у цій справі. До нового кредитора в особі Товариства на дату відступлення перейшло право вимоги за кредитним договором від 06.01.2025 № 450691133 до боржника [PERSON] (порядковий номер у реєстрі боржників 49) на загальну суму 19 358,46 грн., яка включає 8 900,00 грн. боргу за основною сумою (тілом) кредиту, 5 563,46 грн за нарахованими, але не сплаченими позичальником процентами, 445,00 грн. несплачена сума одноразової комісії та 4 450,00 грн. суми заборгованості за несплаченою пенею (штрафом). Вирішуючи питання щодо можливості задоволення позовних вимог Товариства до [PERSON] про стягнення заборгованості за відповідним кредитним договором, суд виходить із таких мотивів. Як передбачено ст. 598-599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), про що зазначає ст. 610 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 в справі №444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Припис абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, а регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а, отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. У ч.3 ст. 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя ст. 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. У такому разі, проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16, який є обов`язковим до застосування. Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому, при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, в т.ч. графіком платежів та умовами договору, а не завуальованими, неоднозначними умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко визначеним у договорі строком кредитування. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Конституційний Суд України своєму рішенні (справа №1-12/2013) від 11.07.2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відсутність позову про визнання недійсними умов кредитного договору як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Умова про сплату позичальником неустойки (штрафу) розміщена у Розділі 12 вищенаведеного кредитного договору «Відповідальність сторін». Отож нараховані первісним кредитором у цій справі суми пені є мірою відповідальності позичальника за неналежне виконання останнім своїх грошових зобов`язань з повернення кредиту та нарахованих процентів згідно з вимогами ч.2 ст.625 ЦК України, проте не можуть виступати платою за правомірне утримання позичальником грошових коштів у себе після закінчення строку кредитування, кінцева дата якого мала б закінчуватися лише 05.02.2030. Суд зазначає, що відповідно до п.18 «Перехідних та прикінцевих положень» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). В періоді нарахування відповідачу у цій справі неустойки (штрафу) діяв воєнний стан, уперше введений з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану», який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану № 2102-ІХ від 24.02.2022», який неодноразово продовжувався й триває до сьогодні. Тлумачення зазначеної вище норми матеріального закону свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Ця особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідний правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22, який є обов`язковим для застосування. Отже, в цій частині позову у задоволенні вимог Товариства про стягнення з відповідача за умовами кредитного договору неустойки у вигляді штрафу необхідно відмовити. Суд не може також погодитися із аргументами Товариства про правомірність нарахування [PERSON] одноразової комісії як плати за надання кредиту з огляду на нікчемність умов кредитного договору про необхідність її сплати відповідно до положень ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Первісний кредитор у справі нараховував, а новий кредитор у особі Товариства претендує на стягнення з позичальника плати за користування кредитними коштами у вигляді щоденних процентів. Пунктом 22 Додатку № 2 з поясненнями до затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.10.2001 № 100 «Положення про інформаційне забезпечення фінансовими установами споживачів щодо надання послуг споживчого кредитування» (зі змінами та доповненнями) чітко визначено, що комісії та інші платежі можуть встановлюватися фінансовими установами за договорами про споживче кредитування винятково як плату за додаткові та/або супутні послуги фінансової установи, кредитного посередника (за наявності) або третіх осіб. Натомість, Товариством не доведено, за які конкретно супутні послуги первісним кредитором нараховано одноразову комісію позичальнику [PERSON] , як і погодження таких послуг із цим споживачем. При цьому, враховуються висловлені у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 (справа №740/3852/19) та від 31.08.2022 (справа № 202/5330/19) правові позиції, які є релевантними до обставин цієї справи. Суд вже раніше зазначав у цьому рішенні, що позичальник відповідно до положень пп.7.4.2. п. 7.4. кредитного договору після закінчення дисконтного періоду (05.02.2025) мав сплачувати кредитодавцю щоденно проценти за користування кредитними коштами, чого не дотримувався як боржник у грошовому зобов`язанні. Отже, прострочення зі сторони позичальника виникло починаючи з 06.02.2025 та продовжувало тривати до ухвалення Товариством як новим кредитором рішення про дострокове розірвання договору з 04.08.2025. Здійснюючи перерахунок заборгованості відповідача перед Товариством суд враховує фактично внесені [PERSON] грошові суми 19.02.2025 та 26.02.2025 на загальну суму 4 450,00 грн. Таким чином, з відповідача за умовами кредитного договору від 06.01.2025 № 450691133 підлягає до стягнення лише 22 419,10 грн. сукупного боргу, який включає 8 900,00 грн. основної суми (тіла) кредиту та 13 519,10 грн. нарахованих, але не сплачених процентів за період з 06.01.2025 до 04.08.2025 Оскільки позичальник не повертав кредиту і нарахованих процентів в розмірах та у строки, що визначаються умовами кредитного договору, 04.08.2025 новий кредитор надіслав відповідачу у цій справі вимогу про усунення виявлених порушень шляхом сплати простроченої заборгованості, яка залишена без реагування зі сторони адресата. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 817,02 грн. або 84,32% від ціни позову. Частиною 2 вказаної ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (81,36% від ціни позову) з відповідача на користь Товариства необхідно стягнути 1 970,86 грн. судового збору. Витрати на оплату Товариством правничої допомоги не можуть перевищувати 4 068,00 грн. (5000х0,8136). У постанові від 28.09.2023 у справі № 686/13892/19 колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з вимогами ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. представник позивача надав суду: договір про надання професійної правничої допомоги № 5 від 02.12.2024 з додатковою угодою № 2054 від 06.11.2025, укладений між Адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій» та позивачем, акт без номера від 06.11.2025 здачі-приймання до договору про надання професійної правничої допомоги № 5 від 02.12.2024, в яких деталізовано кожен вид виконаних робіт та наданих послуг. Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 3 000,00 грн., оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони. При цьому, суд зазначає, що нормами процесуального закону не передбачені положення про можливість стягнення судом солідарно з відповідачів судових витрат, які в цій справі стягуються з відповідачів у рівних частинах

Outcome: partial