Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У грудні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 11.07.2023 № 1319177166796 в розмірі 15 750 грн; судовий збір у сумі 2 422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.07.2023 між ТОВ «ФК «Віва капітал» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1319177166796, який підписаний з використанням електронного підпису відповідно до вимог законодавства. ТОВ «ФК «Віва капітал» виконало свої зобов`язання за договором у повному обсязі та надало відповідачу кредитні кошти у сумі 4 500 грн. Натомість відповідач зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих процентів належним чином не виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору за ним утворилась заборгованість в розмірі 15 750 грн, з яких: 4 500 грн заборгованість за тілом кредиту; 11 250 грн заборгованість за нарахованими відсотками. 01.05.2024 між ТОВ «ФК «Віва капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 01052024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Віва капітал» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» належне йому право вимоги до відповідача за вказаним договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором, а також понесені судові витрати. Ухвалою судді від 12.01.2026 відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд провадити у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 54). Відповідач, у встановлений цією ухвалою строк, відзив на позовну заяву не подав. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку позовного провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Оскільки учасники справи не висловили заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд, з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» від 11.07.2023 № 1319177166796, укладеного між ТОВ «ФК «Віва капітал» та [PERSON] , який підписаний сторонами з використанням електронних підписів, зокрема, одноразового ідентифікатора, відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 4500 грн строком на 120 днів. Згідно з умовами договору позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту кредитодавцю до 08.11.2023 або здійснити дострокове повернення кредиту. Договором передбачено, що дисконтна процентна ставка становить 1,75% від суми кредиту за кожен день користування кредитом та застосовується в межах строку кредитування, але не більше перших 20 днів користування кредитом, (з 1 по 20 день включно). Базова процентна ставка становить 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а. с. 21-27). 11.07.2023 [PERSON] підписав із використанням електронного підпису анкету-заяву на отримання кредиту від ТОВ «ФК «Віва Капітал», у якій просив надати кредит у сумі 4 500 грн строком на 120 днів із перерахуванням кредитних коштів на банківську картку [NUMBER] (а. с. 19). Згідно з графіком платежів (Додаток № 1 до договору про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» від 11.07.2023 № 1319177166796), загальна вартість кредиту станом на 08.11.2023 становить 17 325 грн (а. с. 27 на звороті). Як убачається з довідки ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 10.05.2024 про підтвердження успішної оплати згідно договору з ТОВ «ФК «Віва Капітал» М1805/1 від 18.05.2023 виконана транзакція № 1263500215 від 11.07.2023 на номер картки № [NUMBER] на суму 4 500 грн (а. с. 36). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 11.07.2023 № 1319177166796 нараховано заборгованості (з урахуванням сплачених процентів у розмірі 1 575 грн) у сумі 15 750 грн, з яких: 4 500 грн заборгованість за тілом кредиту, 11 250 грн заборгованість за відсотками (а. с. 12, 13). 01.05.2024 між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «ФК «Віва капітал» укладено договір факторингу № 01052024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Віва капітал» відступило ТОВ «Діджи фінанс» право вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи фінанс» зобов`язується їх прийняти та сплатити суму фінансування на умовах, визначених договором (а. с. 29-34). 01.05.2024 між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «ФК «Віва капітал» підписано акт приймання-передачі реєстру прав вимог за договором факторингу, згідно якого кредитор передав, а фактор прийняв реєстр прав вимог за договором, складений за формою згідно із Додатком № 1 до договору (а. с. 8). Відповідно до платіжної інструкції ТОВ «Діджи фінанс» здійснило оплату на користь ТОВ «ФК «Віва капітал» на виконання умов договору факторингу від 01.05.2024 № 01052024 (а. с. 46). Як вбачається з витягу з реєстру боржників, що є додатком до договору факторингу від 01.05.2024 № 01052024, до ТОВ «Діджи фінанс» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором від 11.07.2023 № 1319177166796 на загальну суму боргу 15 750 грн, з яких: 4 500 грн заборгованість за тілом кредиту, 11 250 грн заборгованість за відсотками (а. с. 11). 15.08.2025 на адресу [PERSON] було направлено досудову вимогу про сплату на користь ТОВ «Діджи фінанс» заборгованості за кредитним договором від 11.07.2023 № 1319177166796 на суму 15 750 грн (а. с. 37). Разом із тим, матеріали справи не містять відомостей щодо погашення відповідачем зазначеної заборгованості у добровільному порядку. Отже, між сторонами виник спір щодо укладення кредитного договору та належного виконання зобов`язань за ним, у межах якого відбулася заміна кредитора шляхом відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржника в частині невиконаного зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ТОВ «Діджи фінанс» зазначає, що первісний кредитор, ТОВ «ФК «Віва капітал», свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, натомість, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав та допустив прострочення сплати передбачених договором платежів у вказаному розмірі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, яка в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовується до правовідносин у сфері кредитування, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а в ст. 530 ЦК України вказується, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке настане у майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, давши оцінку доказам у їх сукупності, а також кожному з них окремо, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Встановлені у справі фактичні обставини свідчать про те, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у передбачений договором строк грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Станом на момент переходу до позивача права вимоги за кредитним договором від 11.07.2023 № 1319177166796 заборгованість відповідачем не була погашена. Розмір заборгованості підтверджується умовами кредитного договору та наданим розрахунком. За таких обставин з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача 15 750 грн заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до позивача у встановленому законом порядку. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить із такого. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи позивачем ТОВ «Діджи фінанс» при зверненні до суду із цим позовом сплатив судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп. (а. с. 49). З огляду на задоволення позову, зазначена сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн суд зазначає таке. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача до позовної заяви долучено договір про надання правової допомоги від 01.01.2025 № 42649746, укладений між ТОВ «Діджі фінанс» та адвокатом Лівак І. М. (а. с. 16-18); акт про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 17.11.2025, який підтверджує, що адвокат Лівак І. М надала ТОВ «Діджі фінанс» наступні послуги: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджі фінанс» 1,5 год. вартістю 1500 грн/год., загальна вартість 2 250 грн; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості 3 год., вартістю 1 000 грн/год., загальна вартість 3 000 грн; формування додатків до позовної заяви 1 год. вартістю 750 грн/год., загальна вартість - 750 грн. Разом 6 000 грн (а. с. 9). Разом із тим, відповідно до п. 4 акта про підтвердження факту надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом від 17.11.2025 року, оплата правничої допомоги здійснюється клієнтом у повному обсязі під час підписанні відповідного акта. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичну сплату гонорару адвокату (платіжних доручень, квитанцій або інших розрахункових документів). За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсутність документального підтвердження фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу є підставою для відмови у їх стягненні з відповідача.

Outcome: approved