Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, з вимогою визначити їй додатковий строк тривалістю у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . В обгрунтування позовної заяви позивачка посилається на те, що 20 червня 2003 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Після укладення шлюбу позивачка постійно проживала у квартирі чоловіка, розташованій за адресою: [ADDRESS] . З 2009 року мати позивачки [PERSON] , [INFO] , почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] , у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . 26 січня 2024 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тельпіс О. В. за № 168, яким заповів належне йому майно позивачці. За життя [PERSON] позивачці не було відомо про складання вказаного заповіту. [INFO] після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з 984/5400 частки житлового будинку [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 462 кв. м розташовано вказаний житловий будинок - літ. "А-1", дерев`яний, обкладений цеглою, житлова площа якого 92,4 кв. М, а також надвірні споруди: сараї - літ. "Б", "Г", "Ж", "К", "Л", льох - літ. "Д", душ - літ. "И", гараж - літ. "Е", вбиральні - літ. "З", "В", загорожа - № 1-4. Позивачка зазначає, що не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки не знала про існування заповіту, складеного на її ім`я, та уважала, що відповідно до статей 1258, 1261-1265 Цивільного кодексу України, не входить до кола спадкоємців за законом після смерті [PERSON] 06 лютого 2025 року мати позивачки [PERSON] виявила у документах [PERSON] заповіт останнього, про що повідомила позивачку. 07 лютого 2025 року позивачка звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину. У той же день Шостою Харківською міською нотаріальною конторою після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу № 47/2025 та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що вона звернулась до нотаріуса з пропуском строку для прийняття спадщини. Ураховуючи викладене вище, [PERSON] просила визначити їй додатковий строк тривалістю у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 24 вересня 2025 року задоволено клопотання представника позивачки адвоката Панасенка П. П. про витребування доказів; витребувано у Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори відповідні докази; закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті; задоволено клопотання представника позивачки адвоката Панасенка П. П. про виклик свідка [PERSON] у судове засідання. 06 жовтня 2025 року від Департаменту реєстрації Харківської міської ради на адресу суду надійшла інформація, що витребовувалась. 08 грудня 2025 року на виконання ухвали Основ`янського районного суду міста Харкова від 24 вересня 2025 року Шостою Харківською міською державною нотаріальною конторою надано суду копію спадкової справи № 47/2025 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Представник відповідача у судове засідання 16 лютого 2026 року не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв/клопотань на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надходив. Представник Шостої Харківської міської нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Засобами поштового зв`язку надав заяву, у якій просив розглянути справу без його участі та ухвалити рішення на розсуд суду. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви та просив її задовольнити. Окрім того, зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку із неодноразовою неявкою відповідача у судові засідання та не повідомлення ним про причини такої неявки, не подання відзиву на позовну заяву та ураховуючи згоду позивачки на ухвалення заочного рішення по справі постановив розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного розгляду справи за наявними у справі матеріалами. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 09 вересня 1980 року. Як убачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 20 червня 2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, 20 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб за актовим записом № 422. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». За відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За вказаною вище адресою з серпня 2009 року по серпень 2024 року проживав і [PERSON] , що підтверджується актами, підписаними 19 лютого 2025 року [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] на праві власності належало 984/5400 частки житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченим 22 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Д. С. 26 січня 2024 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тельпіс О. В., зареєстрований в реєстрі за № 168. Із змісту вказаного вище документа встановлено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все належне йому майно, як нерухоме так і рухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і все те, що буде належати йому на момент смерті, а також належні йому майнові права та обов`язки на час смерті, заповів [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 03 серпня 2024 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 07 лютого 2025 року позивачка звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . У той же день Шостою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 47/2025 щодо спадщини померлого [INFO] [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори № 214/02-31 від 07 лютого 2025 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відмова у вчиненні відповідної нотаріальної дії обгрунтована тим, що спадкова справа № 47/2025 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , була заведена 07 лютого 2025 року на підставі заяви [PERSON] , поданої після спливу встановленого законодавством строку для прийняття спадщини; із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини ніхто не звертався. За клопотанням представника позивачки в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила суду, що була знайома з [PERSON] з 1998 року, а з 2000 року вони проживали разом. Позивачка є її донькою. Між донькою та [PERSON] склалися гарні стосунки. [INFO] [PERSON] помер. Про складення ним заповіту доньці відомо не було. Вказаний заповіт вона виявила 06 лютого 2025 року, після чого негайно повідомила про це доньку. Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються учасниками цивільної справи. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, у редакції чинній на момент смерті [PERSON] , спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частинами першою та третьою статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із частиною першою статті 1234 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як зазначено у частині першій статті 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18, від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23. Предметом спору у даній справі є визначення позивачці [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки остання після смерті спадкодавця [PERSON] , будучи його спадкоємицею за заповітом, пропустила строк для прийняття спадщини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначила, що вона не знала про існування заповіту, який було складено [PERSON] , тому не звернулась до нотаріуса із відповідною заявою протягом визначеного законом строку, права на спадщину за законом не мала. Про існування зазначеного вище заповіту позивачці стало відомо лише 06 лютого 2025 року від її матері [PERSON] , що остання підтвердила під час допиту в судовому засіданні. Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17 зазначив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Отже, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. При вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд повинен керуватись аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 21 вересня 2020 року в справі № 130/2517/18. У заповіті, складеному [PERSON] 26 січня 2024 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тельпіс О. В., який є чинним, спадкодавець заповів все належне йому майно [PERSON] . Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи: наявність заповіту на користь позивачки як спадкоємиці [PERSON] ; наведені позивачкою причини своєчасного неприйняття спадщини після спадкодавця [PERSON] , суд доходить висновку про наявність достатніх та обгрунтованих підстав для задоволення позовної заяви та визначення [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, суд уважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень.

Outcome: approved