Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

24 червня 2024 року до Нетішинського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] , правонаступниками якого являються: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні. В обґрунтування позовних вимог представником позивача [PERSON] адвокатом Оліферук Ж.А. зазначено (а.с.2-3): в період часу з 29 вересня 2014 року до 20 липня 2021 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим відділом ДРАЦС РС Нетішинського МУЮ у Хмельницькій області, та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданим Нетішинським відділом ДРАЦС у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький), позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебуваючи в шлюбі в період з 2014 року по 2021 рік, за спільні кошти набули нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , житловою площею 20, кв.м, загальною площею 38 кв.м, яку придбали за ціною 228209 гривень, для проживання сім`єю, зареєструвавши останню на відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року, укладеним між [PERSON] і відповідачем [PERSON] , та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 листопада 2019 року та від 19 червня 2024 року, і, оскільки, вищевказаний об`єкт нерухомого майна (квартира) набутий у шлюбі, тому він, згідно вимог чинного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності, і, у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу досягнути згоди про добровільний поділ майна не вдалось, виникла необхідність звернення до суду для захисту права власності на частку у квартирі, у відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, як зазначає п.23 Постанови Пленуму ВС України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ст.368 ч.3 ЦК України), відповідно до ст.325 ч.2, ч.3 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, і спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо, тягар спростування режиму спільного сумісного майна на об`єкт несе той з подружжя, хто його спростовує, про що зазначає ВС у постанові від 13 липня 2020 року у справі №166/955/19, як передбачено ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, у відповідності до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, згідно ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом, і у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, і виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України, ст.71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, і якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, і суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення, при цьому, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку та інше, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України, ст.12 ч.3 та ст.81 ч.1 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України, у зв`язку з чим, враховуючи вищезазначене, слід розділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , що складається із квартири [ADDRESS] , визнавши право власності на 1/2 частку нерухомого майна/квартири [ADDRESS] за позивачем [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в порядку поділу майна подружжя, та визнавши право власності на 1/2 частку нерухомого майна/квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в порядку поділу майна подружжя, а також, припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 01 липня 2024 року, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 01 липня 2024 року (а.с.18-19), позовну заяву [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, на підставі ст.175, ст.177 ЦПК України, залишено без руху, з наданням позивачеві строку на усунення недоліків позовної заяви. 05 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 05 серпня 2024 року (а.с.30), відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. 05 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 05 вересня 2024 року (а.с.43-44), на задоволення клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Оліферук Ж.А. про витребування доказів зобов`язано Острозький ВДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надати інформацію щодо реєстрації факту смерті або ж витяг з актового запису про смерть відповідача [PERSON] , [INFO] . 16 січня 2025 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 16 січня 2025 року (а.с.55-57), позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, забезпечено накладенням арешту на нерухоме майно, а саме, на квартиру [ADDRESS] , та застосуванням заборони вчиняти певні дій, а саме, реєстраційні дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] . 28 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 28 лютого 2025 року (а.с.79-81), підготовче провадження закрито з призначенням справи до судового розгляду по суті, з одночасним задоволенням клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Оліферук Ж.А. в частині витребування у Нетішинській державній нотаріальній конторі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), інформації щодо наявності спадкової справи, відкритої після смерті відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , про що свідчить актовий запис про смерть №424 від 12 серпня 2024 року, зареєстрований Острозьким ВДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 12 серпня 2024 року, о 10:10:35, за №00145824027. 25 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 25 квітня 2025 року (а.с.98-99), задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Оліферук Ж.А. в частині витребування у приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Конащук Л.М. інформації про видачу свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі №72/2024 (номер у спадковому реєстрі 72905484), заведеній 29 серпня 2024 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Конащук Л.М. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , та, відповідно, осіб, які подали заяви про прийняття спадщини, а також, які вже прийняти спадщину. 22 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, відповідно до ухвали Нетішинського міського суду від 22 вересня 2025 року (а.с.115-117), на задоволення клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Оліферук Ж.А. про залучення в справі правонаступників відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , а саме, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до участі у справі залучено правонаступників відповідача [PERSON] , а саме, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . 17 жовтня 2025 року правонаступники відповідача [PERSON] , а саме, [PERSON] та [PERSON] , у строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 22 вересня 2025 року, надали до суду відзив на позовну заяву (вх. №6284/25 від 17 жовтня 2025 року (а.с.122-123), в якому зазначили: позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, не визнають повністю, вважаючи доводи позивача [PERSON] не обґрунтованими, у зв`язку з не доведеністю належними та допустимими доказами, оскільки, відповідач [PERSON] , який є їм батьком, ще за життя повідомив, що квартиру [ADDRESS] він хоче подарувати саме їм, як дітям, зазначаючи, що позивачеві [PERSON] , згідно домовленостей з останньою, він купує кімнату у гуртожитку, і та, в свою чергу, відмовляється від своєї частки у вказаній квартирі, про що позивачеві [PERSON] було достовірно відомо, тож, на виконання своїх зобов`язань, батько відповідач [PERSON] надав позивачеві [PERSON] грошові коштів, за рахунок яких було придбано житло, яке належать позивачу [PERSON] на праві власності з 2021 року, таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи та виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки, позивач [PERSON] вказала у позові недостовірні дані, ввівши суд в оману, і, всупереч вимогам ст.12 ЦПК України, не довела обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. 21 жовтня 2025 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., у строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 22 вересня 2025 року, надала до суду відповідь на відзив (вх. №6333/25 від 21 жовтня 2025 року (а.с.137-139), в якій зазначила: квартира [ADDRESS] придбана позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в шлюбі і є спільним майном подружжя, тож, твердження представників відповідача [PERSON] та Штундер-Ясяк Н.І. щодо наміру відповідача [PERSON] подарувати останнім спірну квартиру є голослівним, як і твердження щодо існування домовленості про купівлю, начебто взамін частки у спільному майні, кімнати в гуртожитку, крім того, на відсутність домовленостей вказує звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про поділ майна 24 червня 2024 року, тобто, за життя відповідача [PERSON] , стосовно скріншотів переписки у месенджері Viber, слід зазначити, що з наданого листування не можливо ідентифікувати користувача месенджеру, дату/час виготовлення/написання повідомлень, належить телефону, тощо, що свідчить про неналежність доказів, про що наголошено у постанові ВС від 19 січня 2022 року (справа №202/2965/21), у якій зазначено, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) у розумінні положень ст.5 ч.1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто, не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки, в такому разі, неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення, так, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з 28 вересня 2014 року до 20 липня 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом ДРАЦС РС Нетішинського МУЮ у Хмельницькій області, та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Нетішинським відділом ДРАЦС у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( місто Хмельницький), за спільні кошти в період шлюбу, а саме, 08 листопада 2019 року, придбали квартиру [ADDRESS] , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно від 08 листопада 2019 року та від 19 червня 2024 року, законним режимом майна подружжя є режим спільної власності, який діє, якщо шлюбним договором не встановлені інші правила, так як, відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України, ст.60 ч.1 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), при цьому, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, і презумпція спільності майна подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно (майно) вважається таким, що належить подружжю, зі змісту ст.60 ч.2 СК України вбачається, що для застосування презумпції спільності майна подружжя у судовому процесі необхідно встановити наявність між жінкою та чоловіком зареєстрованого у належному порядку шлюбу та факт придбання майна під час перебування їх у шлюбі, отже, той, хто вважає, що певна річ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має підтвердити: а) факт перебування жінки та чоловіка у шлюбі протягом певного часу, б) час придбання спірного майна, оскільки, презумпція спільної сумісної власності подружжя належить до спростовних, зацікавлена особа може довести, що майно було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти, і у цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована, однак, якщо ж заява про те, що річ була придбана на її кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною, відповідно до ст.57 ч.1 п.3 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно, про що наголошено у правових висновках ВС України у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15, від 19 червня 2013 року у справі №6-55цс13, від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, та постановах ВС від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 лютого 2021 року у справі №264/2232/19 (провадження №61-10958св20), від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18), від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19), від 04 квітня 2018 року у справі №1316/3987/12-ц (провадження №61-3838св18), відповідно до ст.372 ч.2, ч.3 ЦК України, ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється, тож, при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ним майні (постанова ВС України від 11 березня 2015 року у справі №6-21цс15, постанови ВС від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), від 15 жовтня 2020 року у справі №522/19127/18 (провадження № 61-20547св19), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (ст.57 ч.2 СК України), кімната [ADDRESS] є особистою власністю позивача [PERSON] , яка набута на підставі договору дарування від 12 березня 2021 року, в період перебування із відповідачем [PERSON] у шлюбі, який сторони розірвали 20 липня 2021 року, у зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому, підлягають задоволенню в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник останньої адвокат Оліферук Ж.А., підтримавши в повному обсязі обґрунтування заявлених вимог, вважали за необхідне задовольнити позов у повному обсязі. Правонаступник відповідача [PERSON] , а саме, [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 22 вересня 2025 року, відзив на позовну заяву не подав, будь-яких клопотань з приводу руху цивільного провадження до суду не скерував. Правонаступник відповідача [PERSON] , а саме, [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленою про час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, у строк, встановлений судом в ухвалі Нетішинського міського суду від 22 вересня 2025 року, відзив на позовну заяву не подала, будь-яких клопотань з приводу руху цивільного провадження до суду не скерувала. Правонаступники відповідача [PERSON] , а саме, [PERSON] та [PERSON] , будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, зазначивши у наданому до суду відзиві на позов (вх. №6284/25 від 17 жовтня 2025 року (а.с.122-123) щодо можливості проведення розгляду справи за їх відсутності, вважаючи необхідним повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні встановлено: згідно копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області від 28 вересня 2014 року (а.с.5), 28 вересня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, про що 28 вересня 2014 року складено відповідний актовий запис за №216 від 28 вересня 2014 року, згідно копії Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Нетішинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) від 20 липня 2021 року (а.с.7), 20 липня 2021 року у Нетішинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб, про що 20 липня 2021 року складено відповідний актовий запис за №20 від 20 липня 2021 року, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №383468625 від 19 червня 2024 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №188023394 від 08 листопада 2019 року (а.с.8,9) право власності за об`єктом нерухомого майна квартирою [ADDRESS] (загальна площа 38 кв.м, житлова площа 20 кв.м), зареєстроване 08 листопада 2019 року за [PERSON] , у розмірі частки 1/1, на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року, відповідно до договору купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року, зареєстрованому у реєстрі за №1973 (а.с.10-11) продавець [PERSON] передав у власність покупцю [PERSON] , який прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (загальна площа 38 кв.м, житлова площа 20 кв.м), сплативши її вартість за ціною та на умовах, встановлених договором, відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29 липня 2024 року (а.с.27-28) оціночна вартість об`єкта оцінки, а саме, житлової нерухомості квартири в багатоповерховій житловій будівлі за адресою: [ADDRESS] , складає 565561 гривня 02 копійки, із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Острозьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 27 серпня 2024 року, та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00049292021 від 07 лютого 2025 року (а.с.35,71-72) вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , у віці 49 років, у селі Стариця Чугуївського району Харківської області, про що у Острозькому відділі ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено відповідний актовий запис №424 від 12 серпня 2024 року, відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80513926 від 19 березня 2025 року (а.с.86) у Спадковому реєстрі наявна спадкова справа №72/2024 (номер у спадковому реєстрі 72905484), заведена 29 серпня 2024 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Конащук Л.М. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , відповідно до інформації приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Конащук Л.М. за №59/02-14 від 12 травня 2025 року (а.с.103), в провадженні приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Конащук Л.М. знаходиться спадкова справа №72/2024 (номер у спадковому реєстрі 72905484), заведена 29 серпня 2024 року, щодо майна померлого [PERSON] , який перед смертю постійно проживав та був зареєстрований в місті Острог Рівненської області та помер [INFO] , і, відповідно, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , є: батько спадкодавця [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мати спадкодавця [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , син спадкодавця [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , донька спадкодавця [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . із копії скріншоту листування у месенджері «Viber» (а.с.124-127) вбачається переписка абонента з іменем « [PERSON] » і абонента «кімната Володя» від 29 квітня 2024 року, від 30 квітня 2024 року, від 13 травня 2024 року та від 20 червня 2024 року, за відомостями частини фрагменту з Державного реєстру речових прав (а.с.128) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.140) вбачається, що кімната [ADDRESS] , належить на праві власності (форма власності приватна) позивачеві [PERSON] , на підставі договору дарування 73/1000 частки житлового блоку, серія та номер: 221 від 12 березня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Половком О.В., зі змісту світлин (а.с.129-135) вбачається відображення житлово-побутової обстановки на фотокартках. Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом, дотримуючись завдань та основних засад цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників судового процесу. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України), що, окрім того, закріплено у ст.16 ЦК України, за приписами якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тож, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених ЦПК України випадках, і учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Разом з тим, згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, і обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Водночас, суд вирішуючи справи, застосовує при розгляді проваджень Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і Протоколи до останньої, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, а також, практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ (ст.10 ч.4 ЦПК України), оскільки, згідно із ст.9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), підлягає застосуванню в Україні, як частина національного законодавства, що повністю узгоджується з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, за якими суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах ВС (ст.263 ч.4 ЦПК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.ст.316-319 ЦК України). Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, і право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). За приписами ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), зокрема, на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності, що виникає з підстав, не заборонених законом. За правилами ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом, і, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, і, відповідно, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України. У відповідності до положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, і органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), тобто, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Однак, відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власності дружини, чоловіка є: … ч.1 п.2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності унормовано ст.63 СК України, приписами якої встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ст.65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, і розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України). Водночас, подружжя має право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.69 СК України). Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачено ст.71 СК України, за змістом якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч.1), …, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4), і присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.5). Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, що, як наслідок, означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки, майно вважається таким, що належить подружжю. При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності майна до спільної сумісної власності подружжя, яка є непохитною і може бути спростована лише за умови доведеності та підтвердження належним чином зацікавленою особою, тобто, одним із подружжя, що майно придбане у шлюбі, але за особисті кошти. Оскільки, саме конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і, разом із тим, враховуючи, що зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тож, із аналізу норм, що регулюють виникнення та припинення права спільної сумісної власності, можна зробити висновок, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого, і, відповідно, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про що наголошено у правовому висновку, викладеному у постанові ВС від 03 квітня 2024 року (справа №210/2492/19). Як убачається з матеріалів цивільного провадження та доведено дослідженими у судовому засіданні доказами квартира [ADDRESS] придбана відповідачем [PERSON] в період шлюбу з позивачем [PERSON] , що вбачається із договору купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року, а також, підтверджується реєстрацією шлюбних відносин між сторонами у справі в період часу з 28 вересня 2014 року до 20 липня 2021 року, про що свідчать копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (актовий запис за №216 від 28 вересня 2014 року) та Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (актовий запис за №20 від 20 липня 2021 року), що, відповідно, надає підстави зробити висновок, що остання є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке, за приписами діючого законодавства, презюмується, і, на поділ якої подружжя має право, враховуючи, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд, дослідивши надані в судове засідання матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, а також, беручи до уваги позицію учасників судового процесу, викладену, як у судовому засіданні, так і у скерованих до суду документах, водночас, враховуючи позицію Європейського суду з прав людини в аспекті оцінки аргументів учасників справи, сформовану у рішеннях ЄСПЛ, а саме: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, і, хоча ст.6 п.1 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, в залежності від характеру рішення, і питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», №4909/04, §58, рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», №303-А, §29), і, відповідно, оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, і на які кожна сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи, базуючись на засадах верховенства права, ухвалюючи судове рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим, приходить до висновку, що позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] , правонаступником якого являються: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, підлягає задоволенню, оскільки, за загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу), тобто, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і в судовому засіданні встановлено придбання спірної квартири саме за час перебування позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у шлюбі, при цьому, доказів протилежного до суду не надано. Зміст досліджених у судовому засіданні скріншоту у месенджері «Viber» та світлин з зображенням житлово-побутової обстановки, які, водночас, навіть не надають можливості ідентифікувати причетних до листування осіб та визначити конкретне житлове приміщення, жодним чином не спростовують твердження позивача [PERSON] щодо придбання подружжям в період шлюбу спірної квартири квартири [ADDRESS] . Відомості Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо кімнати [ADDRESS] , яка належить на праві власності (форма власності приватна) позивачеві [PERSON] , свідчать про набуття права на підставі договору дарування 73/1000 частки житлового блоку, серія та номер: 221 від 12 березня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Половком О.В., та в період шлюбу з відповідачем [PERSON] , що, як наслідок, вказує на наявність особистої приватної власності дружини, оскільки, особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Не виключає наявність режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане за час шлюбу майно, в даному випадку, квартири [ADDRESS] , і інформація щодо здійснення 08 листопада 2019 року реєстрації права власності стосовно об`єкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] (загальна площа 38 кв.м, житлова площа 20 кв.м), за відповідачем [PERSON] , у розмірі частки 1/1, на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року, оскільки, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності майна до спільної сумісної власності подружжя, яка є непохитною і може бути спростована лише за умови доведеності та підтвердження належним чином зацікавленою особою. Тож, на переконання суду, позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А., до [PERSON] , правонаступником якого являються: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про поділ майна подружжя, визнання прав власності на частку в спільному нерухомому майні, суд вважає обґрунтованими, вмотивованими та переконливими, які, за вказаних обставин, підлягають судовому захисту. Підстав для скасування заходів забезпечення позову, застосованих, на підставі ухвали Нетішинського міського суду від 16 січня 2025 року, у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на квартиру [ADDRESS] , та застосування заборони вчиняти певні дій, а саме, реєстраційні дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] , суд не вбачає і означене питання учасниками справи не порушувалось. Водночас, беручи до уваги, що суд прийшов до переконання про необхідність задоволення позовних вимог та приймаючи до уваги відсутність вмотивованого клопотання будь-якої сторони у справі з приводу дії заходів забезпечення позову, суд вважає за доцільне, у відповідності до приписів ст.158 ч.7 ЦПК України, наголосити, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Крім того, суд вважає за необхідне, ухвалюючи остаточне рішення за справою, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, з урахуванням положень ЦПК України та задоволенням позовної заяви, а саме, ст.ст.133, 141-142 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України), при цьому, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача (ст.141 ЦПК України), в тому числі, і з огляду на конкретні обставини справи за результатами розгляду, враховуючи принцип співмірності, пов`язаний зі складністю провадження та наданих адвокатом послуг, стягнувши з правонаступників відповідача [PERSON] , а саме, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , солідарно, на користь позивача [PERSON] : судовий збір, що становить загальну суму у розмірі 6261 гривня 21 копійка, яка складається сумарно із судового збору, сплаченого позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовом, та з заявою про забезпечення позову, згідно платіжних інструкцій №0.0.3714672143.1 від 19 червня 2024 року на суму 2282 гривні 09 копійок (а.с.1), №0.0.3791014875.1 від 29 липня 2024 року на суму 3373 гривні 52 копійки (а.с.29), та №0.0.3862497612.1 від 05 вересня 2024 року на суму 605 гривень 60 копійок (а.с.50), витрати на професійну правничу допомогу, що становлять суму у розмірі 4000 гривень, відповідно до договору про надання правничої допомоги за №11/6 від 11 червня 2024 року та прибуткового касового ордеру від 11 червня 2024 року (а.с.13), оскільки, суд прийшов до переконання щодо задоволення позову, визначені суми підтверджуються наданими до суду документами, знайшли своє відтворення у матеріалах цивільного провадження і, на переконання суду, будуть достатніми і справедливими у даному випадку, так як є співмірними із: складністю справи та виконаними/наданими адвокатом роботами/послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання/надання відповідних робіт/послуг, обсягом виконаних/наданих адвокатом робіт/послуг, ціною позову та значенням справи для учасника провадження, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони, а також, публічним інтересом до справи з боку суспільства. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.368, 372 ЦК України,

Outcome: approved