Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він разом з своєю родиною з квітня місяця 2014 року по даний час проживає в житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 47,9 м2, житловою площею 27,7 м2. З 2014 року позивач разом із своєю родиною постійно доглядає за будинком, проводить поточний ремонт, замінив систему опалення, постелив нову підлогу, замінив вікна та двері, провів водопровід, каналізацію, замінив електропроводку та облаштував санвузол, тобто зробив капітальний ремонт будинку. Позивач володіє вищевказаним житловим будинком відкрито, ніяких дій для приховування цього факту він не здійснює. З 2014 року позивач проживає у будинку та безперервно, відкрито і добросовісно, оплачував та оплачує на даний час усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаного будинку. Враховуючи вищезазначені обставини, позивач вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у нього виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Таким чином, позивач змушений звернутись із даною заявою до суду. Ухвалою судді від 10.10.2025 року позовну заяву [PERSON] до Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю прийнято до розгляду та відкрито позовне провадження в цивільній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просить його задовольнити, справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача Немирівської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутність, рішення прийняти на розсуд суду. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач дійсно з 2014 року і по даний час відкрито, безперешкодно та безперервно користується житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт знайшов своє підтвердження під час судового розгляду справи, а також не був оспорений відповідачем. Окрім того, відповідно до довідки №119 від 03.10.2024 року, виданої Байраківським старостинським округом, підтверджується, що позивач дійсно в період з квітня 2014 року по теперішній час користується житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначені обставини свідчать про те, що володіння позивача спірним нерухомим майном є відкритим, безперервним та здійснюється протягом тривалого часу, а саме понад десять років. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність дійсно є способом набуття права власності на нерухомість, який не ґрунтується на попередньому праві власності або правонаступництві. Вона виникає внаслідок сукупності обставин, зокрема, добросовісного, відкритого та безперервного володіння чужим майном протягом певного строку, без наявності документів, що підтверджують право власності на це майно. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК), (п.9 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови) Аналіз наведених правових норм та встановлених судом обставин свідчить про наявність усіх передбачених законом умов для набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, а саме: добросовісного заволодіння майном, відкритого, безперервного та тривалого володіння ним як власним. Будь-яких доказів того, що інші особи здійснюють права власника щодо спірного майна або що позивач володіє ним на підставі договору чи іншої правової підстави, яка виключає можливість застосування набувальної давності, суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність правових підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, для визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю. Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved