Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

ТОВ «ФК «ЄАПБ» через свого представника за довіреністю Короля В. А. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 14 335,00 грн. На обґрунтування поданого позову позивач зазначив, що 14.03.2019 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] був укладений договір № 901376499. Згідно умов укладеного договору Товариство надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується вчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. 28.11.2018 між ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" був укладений договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" передає ТОВ "Таліон плюс" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "Таліон плюс" приймає належні ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. 03.01.2019 між ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" був укладений договір факторингу № 20190103, відповідно до умов якого ТОВ "Таліон плюс" передає ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" приймає належні ТОВ "Таліон плюс" права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимоги № 7 від 26.12.2019 до договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 14 335,00 грн, з яких: -5 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; -9 335,00 грн заборгованість за відсотками. Відповідно до п. 5.2.4. договору факторингу ТОВ "ФК "ЄАПБ" на адресу боржниці направлено повідомлення про відступлення права вимоги. Усупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала свої зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунок ТОВ "ФК "ЄАПБ", ні на рахунок попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідачки, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Ураховуючи, що наявна заборгованість відповідачкою не погашена у добровільному порядку, що стало підставою для звернення до суду, просить суд стягнути з відповідачки заборгованість у загальній сумі 14 335,00 грн та відшкодувати понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028,00 грн. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.01.2026 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справа призначена до судового розгляду без виклику (повідомлення) сторін. Постановлено розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі. Представник відповідачки адвокат Калінін С. К. із використанням системи "Електронний суд" подав суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування наявних заперечень зазначив, що у додатках до позовної заяви немає повної редакції договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між первісним кредитором ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон плюс", а також не наданий реєстр прав вимог за вказаним договором. Відповідно, зважаючи на дату його укладення - 28.11.2018, тобто за три місяці до укладення договору між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] , сторона відповідача позбавлена можливості проаналізувати зазначені правовідносини з метою визначення наявності між сторонами такого договору правовідносин та визначених сторонами істотних умов цього правочину. Також зазначив, що договір факторингу № 20190103 наданий не в повній редакції, а лише його частина, не наданий реєстр прав вимоги до вказаного договору факторингу, як і доказів здійснення фактором оплати за відступлення ним права вимоги. Позивачем не доведено факту укладення між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та відповідачкою кредитного договору в електронній формі та його підписання останньою електронним підписом. У матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі наявність заборгованості та її розміру у виді первинних банківських документів. Також представник у поданому відзиві зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту перерахування відповідачці кредитних коштів за кредитним договором. Тому просить суд у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 6 000,00 грн. Поданий представником відповідачки відзив долучений судом до матеріалів справи. Представниця позивача за довіреністю Сова Ю. М. засобами електронного зв`язку із використанням системи "Електронний суд" подала суду відповідь на відзив, у якому додатково зазначила, що відповідачка була належним чином ознайомлена із умовами кредитування ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", зокрема сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій наданий кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідачки на укладення договору на погоджених умовах шляхом підписання договору в електронній формі. Що стосується документального підтвердження перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки, то позивач не має змоги надати виписку з особового рахунку [PERSON] , яка є банківською таємницею, а позивач не є банківською установою. Договори факторингу є дійсними, оскільки чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх майнових вимог. На підтвердження своїх доводів представниця позивача надала суду додаткові докази, а саме: копію договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 з додатками, укладеного між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон плюс". Витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, які представник відповідачки просить стягнути з позивача, представниця позивача вважає завищеними та такими, що не відповідають складності справи і є неспівмірними з поданим відзивом на позовну заяву. Подана відповідь на відзив разом із додатково наданими доказами судом долучена до матеріалів справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом установлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Правовідносини, що виникли між сторонами спору, є договірними відносинами, пов`язаними із отриманням позики та відповідальності за порушення взятих на себе позичальником зобов`язань, тому до їх правового врегулювання застосуванню підлягають норми Розділу ІІ «Загальні положення про договір» та Глави 71 Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» Книги П`ятої «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України. Також, під час розгляду вказаної цивільної справи суд ураховує загальні засади цивільного судочинства, зокрема принцип змагальності сторін, нормативне визначення якого надано у статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням стороною процесуальних дій, покладено на кожну із сторін. Аналізуючи заявлені позовні вимоги та їх правове обґрунтування, суд дійшов висновку, що першочерговому дослідженню під час розгляду даної справи та ухвалення рішення підлягає питання укладення договору № 901376499 від 14.03.2019 з метою встановлення моменту можливого виникнення цивільних прав та обов`язків у сторін та визначення їх обсягу. Статтею 1054 Цивільного кодексу України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування" (Закон № 1734-VII) договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1734-VII договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 205 Цивільного кодексу України визначені вимоги до форми правочину, відповідно до вказаної норми регламентовано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регламентовані Законом України «Про електронну комерцію» (Закон № 675-VIII). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 675-VIII електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 11 Закону № 675-VIII). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У свою чергу частиною 5 статті 11 Закону № 675-VIII встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Вимогами ч. 8 ст. 11 Закону № 675-VIII передбачено, що у разі укладення електронного договору в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону № 675-VIII). На підтвердження факту укладення між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та відповідачкою [PERSON] електронного договору позивачем надана суду паперова копія електронного договору № 901376499 від 14.03.2019, у якому зазначено, що він підписаний позичальницею електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту "Смарт" ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та Закону України «Про електронну комерцію». Аналізуючи умови наданого позивачем договору, суд установив, що відповідно до п. 1.1. за цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у сумі 5 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених п. 1.4. договору. У пункті 1.2. договору від 14.03.2019 визначено, що строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів. Відповідно до п. 1.3. договору кредит надається позичальнику строком на 30 днів. Як передбачено п. 1.4. договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування ним. Вказаним кредитним договором не визначено строки і порядок перерахування позичальнику коштів у кредит, а Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту "Смарт" ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", які відповідно до п. 4.1. договору є його невід`ємною частиною, до матеріалів позовної заяви не долучені. Водночас визначення договору позики надано законодавцем у статті 1046 Цивільного кодексу України, відповідно до якого за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Натомість, позивачем не надані суду належні, допустимі і достатні докази на підтвердження фактичного надання відповідачці [PERSON] визначеного умовами договору кредиту шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів. Наданий суду розрахунок заборгованості, проведений ТОВ "ФК "ЄАПБ" за період з 26.12.2019 до 31.10.2025 не спростовує наведених висновків, оскільки ці докази стосуються іншого періоду, відмінного від моменту можливого виникнення правовідносин між сторонами договору, наданий суду із підписами посадових осіб ТОВ "ФК "ЄАПБ", який не був первісним кредитором у спірних правовідносинах, відповідно не може бути обізнаним із виконанням кредитором умов укладеного із відповідачкою договору. За своєю правовою природою наданий суду розрахунок не є достатнім доказом, оскільки має лише математичні розрахунки загального розміру заборгованості з урахуванням тіла кредиту та відсотків. Такий математичний розрахунок не доводить наявність або відсутність юридичних фактів, оскільки його проведено співробітниками ТОВ "ФК "ЄАПБ" одноосібно, а отже він є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності заборгованості. Також він не підтверджує факту отримання кредитних коштів відповідачкою, момент їх отримання і розмір. Аналогічні розрахунки можливо провести щодо будь-якої суми, але вони можуть бути взяті судом до уваги лише у випадку доведення, що правовідносини між сторонами дійсно виникли щодо заборгованості, розмір якої покладений в основу проведених розрахунків. Такі висновки суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 17 грудня 2020 року по справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) Під час розгляду вказаної справи Верховний Суд зазначив, що з аналізу положень ч. 1 ст. 76, ст. 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України випливає те, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Тобто для підтвердження факту виникнення боргових зобов`язань у [PERSON] позивач зобов`язаний був надати первинні бухгалтерські документи, які містять інформацію про дату виникнення зобов`язань та їх розмір. Так, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/ електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Відповідно до пункту 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Відповідно до пункту 1.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Отже, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу. До позовної заяви представником позивача не долучені відповідні платіжні доручення чи їх належним чином завірені копії на підтвердження тих обставин, що ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" перерахувало позичальниці кредитні кошти згідно умов договору від 14.03.2019. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Такі висновки суду узгоджуються із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Ураховуючи наведене, суд позбавлений можливості визначити на яку суму між сторонами спору виникли боргові зобов`язання, момент їх виникнення та розмір відсотків і комісії за користування грошовими коштами. За таких обставин, суду не надані належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту отримання відповідачкою кредитних коштів та їх розміру, зокрема відсутні платіжні документи про перерахування коштів, виписки з рахунку за спірний період часу, тому суд дійшов висновку, що факт отримання [PERSON] кредитних коштів суду не доведений, а остання це заперечує. Щодо обґрунтування заміни кредитора у зобов`язанні судом установлено таке. За своєю правовою природою відступлення права вимоги є підставою заміни кредитора у зобов`язанні, тобто є правочином, на підставі якого до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. ст. 512, 514 ЦК України). Відповідно, відображення у реєстрі боржників заборгованості боржника не може бути єдиною правовою підставою виникнення у нього боргових зобов`язань перед новим кредитором, оскільки відповідно до положень статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги. Так, позивачем на підтвердження відступлення права вимоги за кредитним договором № 901376499 від 14.03.2019, укладеним між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] , надана копія договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон плюс", в той час як кредитний договір № 901376499 був укладений 14.03.2019, тобто через кілька місяців після укладення договору факторингу. Відповідно до п. 1.5. договору факторингу реєстр прав вимог означає перелік прав вимог до боржників, що відступається за цим договором. Форма реєстру прав вимог наведена в додатку № 1 до цього договору. У розділі 2 «Предмет договору» сторони у пункті 2.1. узгодили, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимог, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошту в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Натомість позивач не долучив до матеріалів справи відповідного реєстру прав вимог до вказаного договору, який би слугував підтвердженням факту відступлення та перехід права вимоги за кредитним договором № 901376499 від 14.03.2019, укладеним між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] . Таким чином, укладення між ТОВ "Таліон плюс" як Клієнтом та ТОВ "ФК "ЄАПБ" як фактором договору факторингу № 20190103 від 03.01.2019 не може бути правовою підставою виникнення боргових зобов`язань у [PERSON] без доведення факту виникнення між сторонами первісного договору боргових правовідносин та підтвердження переходу прав вимоги від первісного кредитора ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон плюс". За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями чинного Цивільного процесуального кодексу України, якими урегульовані зазначені питання. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у позові, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 3 028,00 грн відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Стороною відповідачки заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги суду наданий договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/26 від 18.01.2026 з додатком № 1, укладений між відповідачкою [PERSON] та адвокатом Калініним С. К., рекомендовані ставки адвокатського гонорару, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 02.02.2026 у розмірі 6 000,00 грн. Представниця позивача за довіреністю Сова Ю. М. заявила суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. На обґрунтування вказаного клопотання представниця зазначила, що вартість правничої допомоги в сумі 6 000,00 грн з огляду на малозначність справи та складність написання відзиву є неспівмірною. Розмір правничої допомоги належним чином не обґрунтований, є значно завищеним та не відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх розміру, є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та витраченому часу на надання таких послуг, тому на думку представниці клопотання про їх відшкодування не підлягає до задоволення. Суд частково погоджується із наявними доводами представниці позивача щодо невідповідності розміру витрат відповідачки на правничу допомогу у даній справі критерію їх співмірності зі складністю справи та ціною позову, оскільки заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу, який складається із визначеного договором гонорару адвоката у сумі 6 000,00 грн фактично становить 41,86 % ціни заявленого позову. За таких обставин наявні підстави для зменшення розміру витрат відповідачки на правничу допомогу та стягнення з позивача на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved