Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

13 листопада 2025 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернулася [PERSON] інтереси якої представляє адвокат Акрітов П.К. з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені), 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до виконавчого листа №2/541/251/2020 виданого 24.03.2020 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше розміру встановленого законодавством для дитини відповідного віку починаючи з 19.11.2019 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] з 01.01.2025 по 31.10.2025 систематично не виплачує аліменти, внаслідок чого станом на 01.11.2025 року утворилася заборгованість у розмірі 49076 гривень 91 копійку. Просила стягнути з [PERSON] на її користь пеню за прострочення зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] станом на 01 листопада 2025 року у розмірі 49076 грн. 91 коп; індексовану суму заборгованості за сплати аліментів в розмірі 3169,25 грн; 3% річних за період з 01.01.2025 по 31.10.2025 в розмірі 984,65 грн, стягнути витрати на правову допомогу. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01.12.2025 року відкрито провадження по справі за вищевказаним позовом та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання. 17.12.2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Данильчука С.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволені позовних вимоги з підстав викладених в ньому (а.с.53-59). В судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Акрітов П.К. позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання 02.03.2026 року надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу (а.с.110-110). Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Данильчук С.Г. просив відмовити в задоволені позовних вимоги з підстав вказаних у відзиві. В судове засідання 02.03.2026 року надав заяву про розгляд справи без відповідача та його представника (а.с.105). Також надав клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на правничу допомогу адвоката у справі (а.с.113-115). Представник Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду не надходило. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси. За змістомст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (стаття 197 Сімейного кодексу України). Згідно з ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.10.2013 року (а.с.12). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3(одна третя ) частина всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше розміру встановленого законодавством для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 19 листопада 2019 року до досягнення найстаршою дитино дитиною повноліття (а.с.13-14). На підставі виконавчого листа №2/541/251/2020 від 24.03.2020 року було відкрито виконавче провадження ВП №61867442 (а.с.15). Заборгованість станом на 31.10.2025 року складає 49387,60 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості складеного страшим державним виконавцем Горбань Л. (а.с.16). Згідно з статтею 51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Грошове зобов`язання представляє собою зобов`язання по сплаті грошових коштів. Воно може бути, зокрема: як договірним, так і недоговірним; готівковим і безготівковим та ін. У грошових зобов`язаннях предметом виконання виступає певна грошова сума, що має бути сплачена. Причому сплата коштів може відбуватися як готівкою, шляхом передачі коштів, так і в безготівковому порядку. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності додаткових втрат недобросовісного боржника, майнове покарання за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (частина перша статті 196 СК України). Як зазначено у ч.1 ст. 196 СК України, неустойка може бути стягнута з того, хто винен у простроченні сплати аліментів. За аналогією з цивільним законодавством, у цьому разі слід виходити із презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання. У зв`язку із цим на неї покладено тягар доказування протилежного. Згідно з статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що: «у СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311св17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками». Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 461/7406/18 (провадження № 61-2128св20) та від 28 жовтня 2020 року в справі № 610/1213/17 (провадження № 61-212св18). З 27.05.2022 відповідач перебував на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується копією військового квитка (а.с.48 зворот). Постановою державного виконавця від 22.03.2024 звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у Військовій частині [NUMBER] , та направлено її для подальшого виконання до військової частини (а.с.61). Згідно звітів в/ч [NUMBER] про здійснені відрахування та виплати за періоди з 01 січня 2023 по 31 грудня 2023 , 01 січня 2024 по 31 жовтня 2024 року з доходів відповідача утримувалась 1/3 частина від доходу, за період з 01.11.2024 по 31.12.2024, з 01.01.2025 по 07.04.2025 утримувались аліменти в розмірі 1/6 частини (а.с.62-65). [PERSON] був виключений зі списків в/ч [NUMBER] у зв`язку з переведенням для подальшого проходження служби до в/ч [NUMBER] ( [ADDRESS] ) (а.с.64). Постановою державного виконавця від 25.04.2025 звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у в/ч [NUMBER] (а.с.66). Постановою державного виконавця від 28.04.2025 звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у в/ч [NUMBER] (а.с.67). Постановою державного виконавця від 29.04.2025 звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у Фермерське господарство «Господар» (а.с.69). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] № 66 від 07.03.2025 [PERSON] зарахований до списків особового складу військової частини [NUMBER] з 07.03.2025 (а.с.70). Державним виконавцем було направлено вимогу до військової частини [NUMBER] з метою з`ясування причин невиконання постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 28.04.2025 винесену в межах виконавчого провадження №61867442 про відрахування аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] про стягення аліментів на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше розміру встановленого законодавством для дитини відповідного віку на кожну дитину і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.71 ). Згідно Звітів про здійснені відрахування та виплати в/ч [NUMBER] за період з 01.06. по 30.06.2025 військова частина здійснювала відрахування з доходів [PERSON] (а.с.72-73). Постановою державного виконавця від 07.10.2025 звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у в/ч [NUMBER] . Здійснюється відрахування аліментів із грошового забезпечення [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 25% до виплати загальної суми боргу, яка на 30.09.2025 становить 48381,59 грн та в подальшому проводити відрахування аліментів в розмірі 1/6 частина всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше розміру встановленого законодавством для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття [PERSON] (а.с.74). Як вбачається з матеріалів справи а також пояснень наданих представником відповідача в судовому засіданні затримка у виплаті аліментів сталася не з вини відповідача. Суд зазначає, що відповідач був військоволужбовцем не однієї військової частини, отримував грошове забезпечення, з якого в примусовому порядку стягувалися відрахування для сплати аліментів. Відповідач не наділений повноваженнями щодо самостійного нарахування та перерахування сум аліментів, які утримуються з його доходу. Останній розраховував на добросовісне виконання військовою частиной (бухалтерією) своїх обов`язків, виникнення заборгованості відбулося через бездіяльність посадових осіб, а не через умисел або необережність самого боржника. На даний час даний розмір заборгованості погашається утриманням в розмірі 25 % від заробітної плати. Тобто встановлені судом обставини свідчать про відсутність вини відповідача щодо несплати аліментів за період з 01.01.2025 по 01.11.2025 року. Згідно з статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволення позовних вимог. Враховуючи положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на позивача.

Outcome: dismissed