Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

27 листопада 2025 року позивач ТОВ «ФК «ДЕБТ КОЛЛЕКШН» звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за Кредитним договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року у розмірі 8 162 гривні 40 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 000 гривні та заборгованості за відсотками у сумі 5 162 гривні 40 копійок (а. с. 1-8). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 28 грудня 2019 року між відповідачкою та ТОВ «ГОУФ НГОУ» було укладено Кредитний договір № 3655607669/193986, про надання коштів на умовах споживчого кредиту який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою електронного підпису, який був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідачки. Підписуючи договір Відповідачка підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю їх розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. За вказаним договором відповідачці надано кредит у сумі 3 000 гривні, строком на 30 днів зі сплатою 1,85 % за користування кредитом. Пізніше, 31 травня 2021 року між ТОВ «ГОУФ НГОУ» (Клієнт) та ТОВ «СІТІ ФІНАНС» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 1-31/05/21, за яким ТОВ «СІТІ ФІНАНС» отримало право вимоги до відповідачки. 03 червня 2021 року між ТОВ «СІТІ ФІНАНС» та позивачем було укладено Договір відступлення прав вимоги № 1-03/06/2021 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором у сумі 8 162 гривні 40 копійок. Тому, ТОВ «ФК «ДЕБТ КОЛЛЕКШН» прохає суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року у сумі 8 162 гривні 40 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 000 гривні та заборгованості за відсотками у сумі 5 162 гривні 40 копійок разом із судовим збором у сумі 2422 гривні 40 копійок та витратами на правову допомогу у сумі 10 500 гривень. Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 40), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 31275/25-вих/2/204/5779/25 від 22 грудня 2025 року (а. с. 41). 06 січня 2026 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідачки адвокатки Мартем`янової Ю.М., на позовну заяву (а. с. 45-52), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідачка дійсно не повернула вказаний кредит в повному обсязі у встановлені договором строки, що призвело до виникнення заборгованості, але із заявленою позивачем сумою заборгованості вона категорично не погоджується. Вказує, що відповідачка 26 січня 2020 року мала повернути первісному кредитору суму, отриману в кредит 3 000 гривень, сплатити проценти за користування цими грошовими коштами, виходячи із розрахунку перші 3 дні за ставкою 0,01 % на день, а далі - 1,85 % на день від суми кредиту, що за 30 днів становило 1 499 гривень 40 копійок, всього 4 499 гривень 40 копійок, що також підтверджується узгодженим сторонами графіком платежів за кредитним договором. Натомість, первісний кредитор незаконно продовжив нарахування відповідачці процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування (26 січня 2020 року), збільшивши суму заборгованості на загальну суму 3 663 гривень. Вказує, що первісний кредитор визначив у кредитному договорі основний строк кредитування 30 днів, і завуалював продовження цього строку до дня фактичного повернення кредиту, користуючись тим, що пересічні споживачі кредитних послуг не є спеціалістами у сфері права і є слабшою стороною кредитних правовідносин, і таким чином забезпечив собі безперешкодний спосіб продовжити строк нарахування процентів за кредитом після закінчення 30-денного строку кредитування. Вважає, що таким чином кредитор передбачив подальше нарахування процентів за нібито правомірне користування кредитом до дня фактичного повернення кредиту, що є не процентами за правомірне користування кредитом, а мірою цивільно-правової відповідальності за неповернення кредиту в обумовлений строк кредитування 30 днів, тобто відповідальністю передбаченою ст. 625 ЦК України. Тому вважає, що після 26 січня 2020 року, після спливу 30-денного строку кредитування, кредитор мав право нараховувати лише проценти за ст. 625 ЦК України, а не відсотки за правомірне користування кредитними коштами, а відтак законні підстави для стягнення суми боргу в цій частині відсутні. Разом з цим, вказує на те, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом з пропуском строку позовної давності, який сплив 27 січня 2023 року, але продовжився, спочатку на період дії карантину, а потім воєнного стану. При цьому вважає, що зупинити можна лише ті строки, які не завершились станом на 30 січня 2024 року, водночас мова йде саме про строки, які визначені в основній частині ЦК України, а не в прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України. Тому вважає, що не можна зупинити продовжені строки, адже, по-перше, про них не заначено в редакційних змінах, а по-друге, зупинити можна лише те, що можна відновити на визначений строк, в той час як продовження такого строку немає, тобто не можна відновити те, що завершилось. З цих підстав, вважає, що відсутні законні підстави для стягнення боргу за кредитним договором № 3655607669/193986, укладеним між відповідачкою та ТОВ «Гоуфінгоу» 28 грудня 2019 року. Прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на правову допомогу у сумі 5 000 гривень. 09 січня 2026 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача адвоката Пархомчука С.В. на відзив (а. с. 65-69), в якій він доводи представниці відповідачки вважає необґрунтованими. Так, в обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що відповідачка укладаючи кредитний договір з первісним кредитором погодилася на передбачені даним договором умови, в тому числі порядком нарахування відсотків. Вказує, що згідно з умовами кредитного договору стандартна процентна ставка встановлена у розмірі 1,85 % від суми основного боргу, що становить 55 гривень 50 копійок, виходячи із розрахунку 3 000 х 1,85 % : 100 %. Крім того, відповідно до вимог п. 1.4 кредитного договору передбачено акційний період тривалістю 3 календарних дні з моменту надання кредитних коштів, протягом якого процентна ставка становить 0,01 % від суми кредиту, що становить 0 гривень 30 копійок на день, виходячи із розрахунку 3 000 х 0,01 % : 100 %. Вказує, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань за кредитним договором заборгованість була нарахована за 96 календарних днів, що включають: 30 днів строку користування кредитом, передбаченого п. 1.2 Договору (з яких 3 дні - акційні, 27 днів - стандартні); 66 днів пролонгації, визначених п. 2.3 Договору. Таким чином, загальна сума нарахованих процентів становить: 0,30 грн х 3 дні = 0,90 грн; 55,50 грн х 27 днів = 1 498,50 грн; Разом за 30 днів: 1 499,40 грн; 55,50 грн х 66 днів = 3 663 гривень, а загальна заборгованість за кредитним договором становить - 8 162 гривні 40 копійок. Таким чином, Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого договору на таких умовах шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Зазначає, що у контексті спорів щодо нарахування процентів після закінчення строку кредитування Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року надала чітке роз`яснення щодо порядку застосування ст. 625 ЦК України. Зокрема, зазначено, що право на нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, а також розмір таких процентів, залежать від підстави їх нарахування, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили лише проценти за правомірне користування кредитом. Позичальниця погодилася на умови визначені Договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому її твердження про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими. Разом з цим, зазначає про те, що продовження строків позовної давності в період дії карантину є безумовними та автоматичними в силу закону, і тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. Водночас, у зв`язку з набранням чинності 04 вересня 2025 року Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» норма, що зупиняла перебіг позовної давності виключена. У зв`язку з чим, перебіг позовної давності з 02 квітня 2020 року по 04 вересня 2025 року був зупинений, а відтак строки позовної давності позивачем при зверненні з указаним позовом до суду не пропущений. Вказує, що заявлена представницею відповідачки вартість виконаних робіт є явно завищеною та не узгоджується ані з критеріями малозначності спору, ані з рівнем його фактичної складності. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 16 січня 2026 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представниці відповідачки адвокатки Мартем`янової Ю.М., на відповідь на відзив (а. с. 82- 87), в яких вона з доводами останнього не погоджується. В запереченнях зазначає про те, що нарахування відсотків після закінчення погодженого строку кредитування (30 днів), є несправедливим та таким, що суперечить вимогам закону і порушує права відповідачки, як споживачки. Вважає, що фактично, первісний кредитор визначив у кредитному договорі основний строк кредитування 30 днів, і завуалював продовження цього строку до дня фактичного повернення кредиту, користуючись тим, що пересічні споживачі кредитних послуг не є спеціалістами у сфері права і є слабшою стороною кредитних правовідносин, і таким чином забезпечив собі безперешкодний спосіб продовжити строк нарахування процентів за кредитом після закінчення 30-денного строку кредитування. Наведене не відповідає вимогам закону, оскільки після спливу погодженого сторонами договору строку кредитування 30 днів, кредитор мав право лише на нарахування 3% річних та інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, оскільки зі спливом строку кредитування позичальник вже не має права й надалі правомірно користуватися кредитними коштами, а отже і не має сплачувати проценти за таке правомірне користування за ставками кредитного договору, а зобов`язаний повернути кредит, сплатити відсотки за 30 днів, а кредитор має право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасне повернення кредиту. Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, двозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно значні суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаного, заявленого позичальником та попередньо узгодженого строку кредитування. Таким чином, кредитор безпідставно продовжував нараховувати проценти за ставкою, встановленою в кредитному договорі нібито за правомірне користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування 30 днів, тобто після 26 січня 2020 року. Вважає, що оскільки відповідачка отримала кредит у розмірі 3000 гривень і мала сплатити за весь час користування ним проценти у загальному розмірі 1 499 гривень 40 копійок, то актуальний розмір заборгованості останньої за кредитним договором становить 4 499 гривень 40 копійок, а відтак законні підстави для стягнення решти суми боргу відсутні. Зазначає, що представник позивача правильно вказує на те, що спочатку строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, а далі на час дії воєнного стану, і лише 30 січня 2024 року цей строк був саме зупинений. Але разом з цим, вважає, що представник позивача доходить помилкового висновку про тотожність правового режиму продовження строку позовної давності і режиму зупинення цього строку, оскільки ці правові режими є відмінними. Вказує, що з 27 січня 2020 року розпочався перебіг строку позовної давності за кредитним договором, який мав сплинути 27 січня 2023 року, однак був продовжений на час дії карантину, але 30 червня 2023 року карантин був скасований і строк позовної давності був продовжений на час дії воєнного стану. 30 січня 2024 правовий режим продовження строку позовної давності був замінений на зупинення цього строку. Вважає, що оскільки на цей час трирічний строк позовної давності сплив 27 січня 2023 року, але був продовжений на час карантину і воєнного стану, зупинити строк, який сплив, неможливо, бо його неможливо буде поновити, а положення закону, яким введено режим зупинення строку позовної давності, не передбачали поширення його дії і на строки позовної давності, які були до цього продовжені на час карантину і воєнного стану, а визначали лише зупинення строків позовної давності, визначених ст. 257 ЦК України, тому 30 січня 2024 строк позовної давності для звернення позивача з цим позовом до суду сплив і продовжений чи зупинений не був. Відтак вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском строків позовної давності. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити, та стягнути з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на правову допомогу у сумі 5 000 гривень. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 28 грудня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «ГОУФІНГОУ» укладено договір № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року (а. с. 16-19 та на звороті), відповідно до умов якого відповідачці надано кредит на суму 3 000 гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, відповідно до умов його договору, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору, кредит надається строком на 30 днів. 31 травня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «СІТІ ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 1-31/05/21, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 20-23 та на звороті). Відповідно до вимог п. 6.2.3 вказаного договору факторингу, наявне право вимоги переходить до Фактора після підписання сторонами цього договору та виконання фактором вимог п. 7.2 договору, зокрема здійснення оплати у сумі 3 306 640 гривень 45 копійок протягом 10 днів після підписання цього договору. Як вбачається з матеріалів справи, такий договір сторонами підписаний 31 травня 2021 року, а оплата здійснена двома платежами 04 та 10 червня 2021 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями № 36 від 04 червня 2021 року на суму 990 000 гривень та № 37 від 10 червня 2021 року на суму 2 316 640 гривень 45 копійок (а. с. 27). Згідно з витягом з Реєстру боржників до договору факторингу № 1-31/05/2021 від 31 травня 2021 року до ТОВ «СІТІ ФІНАНС» перейшло право вимоги, в тому числі за договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року, укладеним з відповідачкою, загальна сума заборгованості 8 162 гривні 40 копійок, з яких: 3 000 гривні - заборгованість по тілу кредиту, 5 162 гривні 40 копійок - заборгованість по відсоткам (а. с. 10). 03 червня 2021 року між ТОВ «СІТІ ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ДЕБТ КОЛЛЕКШН» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 1-03/06/2021, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 12-13 та на звороті). Відповідно до вимог п. 1.2 вказаного договору, в дату підписання цього договору відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор, таким, що набув права вимоги до боржників та набув усіх прав та обов`язків сторони кредитора за кредитними договорами. Як вбачається з матеріалів справи такий договір його сторонами підписаний 03 червня 2021 року. Згідно з Реєстром прав вимоги № 1-03/06/21 від 03 червня 2021 року до даного Договору відступлення прав вимоги, до ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» перейшло право вимоги, в тому числі за договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року, укладеним з відповідачкою, загальна сума заборгованості 8 162 гривні 40 копійок, з яких: 3 000 гривні - заборгованість тілу кредиту, 5 162 гривні 40 копійок - заборгованість по відсоткам (а. с. 9). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором. Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до вимог статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 1 ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст. 519 ЦК України). На підтвердження переходу права первісного кредитора за договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року позивачем надано суду договір відступлення прав вимоги від 03 червня 2021 року № 1-03/06/2021, укладеним між ним та ТОВ «СІТІ ФІНАНС», яке набуло право вимоги до відповідачки від ТОВ «ГОУФ НГОУ» за договором факторингу № 1-31/05/21 від 31 травня 2021 року. Як вбачається з матеріалів справи, такий акт підписаний сторонами договору 29 травня 2023 року (а. с. 49 на звороті). Таким чином позивач є новим кредитором відповідачки за кредитора за договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року. Приписами ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивач прохав стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року у сумі 8 162 гривні 40 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 000 гривні та заборгованості за відсотками у сумі 5 162 гривні 40 копійок. Натомість, представниця відповідачки, заперечуючи позовні вимоги, зокрема щодо нарахованих кредитором відсотків, з-поміж іншого, посилалася на те, що останній нараховував відсотки відповідачці за користування кредитом поза межами строку договору. Водночас, позивач стверджував про те, що відповідачка підписавши даний кредитний договір погодилася з його умовами, а відтак зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів. Однак суд не може погодитися з вказаним, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином позичальник, по-перше, отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та, по-друге, отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Але разом з цим у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 розтлумачила термін «користування чужими коштами, який може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України. Водночас, суд зазначає, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема приписами ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 наголосила, що проценти відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Водночас, суд зазначає, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору, а відтак невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а тому - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Водночас, суд зазначає, що боржниця не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування. Враховуючи викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що кредитодавцем безпідставно здійснювалося нарахування відповідачці відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто після 26 січня 2020 року. Разом з цим, суд зазначає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора, необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №752/8842/14-ц. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Так, у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Крім того, у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 Верховний Суд зазначив про те, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. З огляду на викладене, враховуючи те, що 28 грудня 2019 року між ТОВ «ГОУФ НГОУ» та відповідачкою був укладений кредитний договір № 3655607669/193986, за яким останній було надано кредит на споживчі (особисті) потреби у розмірі 3 000 гривень, строком на 30 днів, який сплив 26 січня 2020 року, однак відповідачкою умови вказаного договору не виконано, а право вимоги за вказаним договором передано позивачу, зважаючи на те, що за договором факторингу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а первісним кредитором відповідачці безпідставно нараховано відсотки за користування кредитом поза межами строку договору (після 26 січня 2020 року), суд доходить переконливого висновку про те, що первісний кредитор не міг передати більше прав позивачу, ніж мав сам, а тому позивачем набуто право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року у сумі 4 499 гривень 40 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 000 гривень та відсотків за користування кредитом у сумі 1 499 гривень 40 копійок, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року у сумі 4 499 гривень 40 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 000 гривень та відсотків за користування кредитом у сумі 1 499 гривень 40 копійок. Щодо строків позовної давності, суд зазначає наступне. Так, приписами ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Приписами ст. 257 ЦК України визначено строк загальної позовної давності тривалістю у три роки. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Так, у відзиві на позовну заяву представниця відповідачки посилалася на пропуск позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом (а. с. 45-52), але при цьому про його застосування суд не просить. Натомість, суд зазначає, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, в тому числі строк позовної давності. Тлумачення зазначених норм свідчить про те, що запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Наступними змінами до Постанови дія карантину неодноразово продовжувалась аж до набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, якою відмінено карантин з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України. Водночас, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, що набрав чинності 17 березня 2022 року, внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Так, з 17 березня 2022 року, відповідно до вимог п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан неодноразово було подовжена та діє дотепер. Таким чином, позивач звернувся з даним позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2019 року до суду в межах строків позовної давності, оскільки вони спочатку з 12 березня 2020 року були продовжені на строк дії карантину, а потім зупинені на період воєнного стану, який діє й дотепер, а відтак доводи представниці відповідачки в цій частині є необґрунтованими та такими, що не приймаються судом до уваги. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 11/07/2025 від 11 липня 2025 року (а. с. 14-15 та на звороті) надавав адвокат Пархомчук Сергій Валерійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8096/10 від 18 липня 2019 року (а. с. 33). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом надано Акт про отримання правової допомоги від 30 грудня 2025 року на суму 10 500 гривень (а. с. 77, 78) та платіжну інструкцію кредитового переказу коштів № 9807 від 30 грудня 2025 року (а. с. 79). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову у розмірі 8 162 гривні 40 копійок, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, беручи до уваги те, що позовні вимоги задоволено частково в розмірі 4 499 гривень 40 копійок, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 3655607669/193986 від 28 грудня 2019 року у сумі 4 499 гривень 40 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 000 гривень та відсотків за користування кредитом у сумі 1 499 гривень 40 копійок. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 335 гривень 31 копійка, виходячи із розрахунку 2 422,4*(8 162,4/4 499,4). На підставі викладеного,

Outcome: partial