Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Основний зміст позову. 02.09.2025 ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому вказує, що 21.01.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідачкою в електронній формі укладено кредитний договір № 105277479, на підставі якого остання отримала кредит у сумі 11000 грн. Згідно з укладеним 28.11.2018 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договором факторингу 28/1118-01, строк дії якого неодноразово продовжувався додатковими угодами, ТОВ «Таліон плюс» набуло право вимоги до боржників ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», у тому числі й до [PERSON] 05.08.2020 між ТОВ «Таліон плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу 05/0820-01, відповідно до якого останнє набуло право вимоги до боржників ТОВ «Таліон Плюс», зокрема, до відповідачки, яка є боржником за кредитним договором № 105277479. 20.10.2023 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» і ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу 20/10/23-03, відповідно до мов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором. Відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви у неї утворилася заборгованість у розмірі 29747 грн 06 коп., з яких: 10998 грн 90 коп. заборгованість по тілу кредиту, 18748 грн 16 коп. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь товариства вказану суму боргу, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з 2422 грн 40 коп. судового збору та 7000 грн витрат на правничу допомогу. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 05.09.2025 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у АТ «ПриватБанк» інформацію про належність відповідачці платіжної картки, на яку було перераховано кредитні кошти. Заочним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 03.11.2025 позовні вимоги ТОВ «ФК «Ейс» було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь товариства заборгованість за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020 у сумі 29747 грн 06 коп., 2422 грн 40 коп. судового збору та 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 01.12.2025 до суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] адвоката Скользнєвої В.В. про перегляд заочного рішення, до якої вона, серед іншого, долучила свідоцтво про укладення [PERSON] шлюбу та зміну прізвища на [PERSON] (а. с. 64). Ухвалою суду від 25.12.2025 задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Скользнєвої В.В. про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення від 03.11.2025, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Основний зміст відзиву на позовну заяву. 09.01.2026 до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Скользнєвої В.В. на позовну заяву, в якому вона зазначає, що предметом договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс», на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час спірним кредитним договором від 21.01.2020 № 105277479, що в свою чергу виключає відступлення та набуття відповідного права вимоги за вказаним кредитним договором, як ТОВ «Таліон Плюс», так і в подальшому ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», ТОВ «ФК «ЕЙС». На час укладення 28.11.2018 договору факторингу № 28/1118-01 у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» жодної визначеної вимоги до [PERSON] не існувало, сторони договору факторингу не могли передбачити, що в 21.01.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладе кредитний договір саме з відповідачкою. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» не індивідуалізували належним чином предмет правочину, а інформація щодо [PERSON] як боржника, зазначена лише у реєстрі прав вимоги № 88 від 08.07.2020. Позивачем не надано належних первинних документів, а саме: платіжних інструкцій, квитанцій, які б підтверджували належну оплату за договором факторингу № 28/1118-01. «Акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2020 зі сплати суми фінансування за реєстром прав вимоги № 88 від 08.07.2020 року за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 таким доказом не є. Долучені до матеріалів справи реєстри боржників належним чином не оформлені. У них відсутні фрагменти тексту, інформація щодо відступлення права вимоги до відповідачки за кредитним договором №105277479 жодним чином не засвідчена підписами та печатками сторін, а печатки з підписами сторін договору факторингу містяться на окремому аркуші. А тому позивачем не доведено факт передачі прав вимоги первісним кредитором щодо боржника [PERSON] . До позовної заяви позивач долучив додаткову угоду від 23.02.2020 та додаткову угоду від 22.03.2020 до кредитного договору №105277479, відповідно до яких строк дії кредитного договору було продовжено на 28 та 30 днів відповідно. З тексту додаткових угод вбачається, що вони були укладені на підставі звернення позичальника. Однак самого звернення позивач до справи не долучає. Зазначені додаткові угоди не містять електронного підпису позичальника (одноразового електронного ідентифікатора). Тому нарахування процентів за користування кредитними коштами поза строком кредитування, встановленого в кредитному договорі, є неправомірним. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідачки просила відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідачки 6000 грн понесених останньою витрат на правничу допомогу. Основний зміст відповіді на відзив. 13.01.2026 до суду надійшла відповідь представника ТОВ «ФК «Ейс» - Полякова О.В. на відзив на позовну заяву, у якій він зазначає, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» у договорі факторингу від 28.11.2018 № 28/1118-01 було визначено, що додатки та додаткові угоди до нього набувають чинності з моменту їх підписання обома сторонами та становлять його невід`ємну частину. З урахуванням укладених додаткових угод його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії з 28.11.2018 по 31.12.2024. Предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Договором було визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме Реєстрах прав вимоги - переліку прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Згідно з п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог. Тобто, Реєстр не є разовим документом, оскільки договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності сторін. Договором було передбачено, що передача прав вимоги здійснюється у момент підписання реєстру прав вимог. Таким чином, право вимоги перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» в день підписання 08.07.2020 Реєстру прав вимог № 88, а отже право вимоги до відповідачки перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 08.07.2020, тобто через пів року після укладання 21.01.2020 спірного кредитного договору № 105277479, а тому на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало, а не є майбутнім, як помилково вважає представник відповідача. Реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить всі необхідні дані (сума вимоги, боржник, дата переходу, підписи). Вказане теж стосується й договору факторингу № 05/0820-01, укладеного 05.08.2020 між ТОВ «Таліон плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». А на підтвердження переходу до позивача права вимоги за договором факторингу № 20/10/23-03 від 20.10.2023 до позовної заяви долучено акт прийому-передачі Реєстру боржників, що за умовами договору належним чином підтверджує перехід права вимоги. Оскільки в договорах факторингу чітко визначено, що моментом набуття права вимоги є підписання Реєстру прав вимог або Реєстру боржників та Акту прийому-передачі реєстру позивач належним чином довів факт переходу права вимоги. У випадку відсутності фінансування договори факторингу було б розірвано в односторонньому порядку кожним із клієнтів, що унеможливлює укладання додаткових угод до вказаних договорів, що чинні до сьогодні. Тобто, факт наявності або відсутності фінансування за відповідним договором є внутрішнім взаємовідносинами фінансових компаній. У цьому контексті важливим є те, що перехід прав вимоги відбувся після підписання сторонами відповідних Реєстрів. Чинне законодавство не встановлює прямої вимоги про те, що право вимоги переходить лише після оплати. Надані позивачем витяги з реєстрів прав вимог до договорів факторингу підписані, мають печатки уповноважених осіб, у них зазначена вся важлива інформація. Чинне законодавство України не містить чітких вимог щодо форми витягів з реєстрів, які підтверджують перехід права вимоги за договорами факторингу. Реєстри прав вимоги в межах договорів факторингу містять інформацію, яка відповідно до законодавства України належить до таємниці фінансової послуги, персональних даних боржників, особистої, конфіденційної інформації. Надання такого реєстру могло б розкрити інформацію, яка не стосується конкретного предмета договору або конкретної передачі прав вимоги, що порушує зобов`язання сторони за договором та чинне законодавство України. Фактор, отримуючи право вимоги до певних боржників, отримує доступ лише до тієї інформації, яка є необхідною для реалізації цих прав. Витяги з реєстрів боржників (прав вимог) формуються безпосередньо клієнтом та фактором, тобто сторонами договору факторингу, позивач, як новий кредитор, не має впливу на їх форму чи вигляд, а також доступу до повного реєстру. Щодо суми нарахованих відсотків представник позивача зазначає, що в кредитному договорі сторони визначили, що він надається на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Нарахування процентів за користування кредитом у цей період, тобто з 21.01.2020 по 20.02.2020, здійснювалося за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,45% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, що підтверджується розрахунком позивача та становило 49 грн 50 коп. на день. Згідно з п. 3 додаткової угоди від 23.02.2020 до кредитного договору починаючи з 20.02.2020 позичальник повинен був сплачувати за користування кредитом 1,49% в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою. Відповідно до п. 3 додаткової угоди від 22.03.2020 до кредитного договору починаючи з 19.03.2020 позичальник сплачує за користування кредитом 1,49% в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою. З урахуванням сплачених 23.02.2020 відповідачкою сум на погашення кредиту, розмір процентів за додатковими угодами, який підлягав сплаті у період з 21.02.2020 становив 163 грн 90 коп. у день. 22.03.2020 відповідачкою здійснено ще один частковий платіж у розмірі 0 грн 80 коп. заборгованості за тілом кредиту та 4 589 грн 20 грн. заборгованості за нарахованими відсотками. У кредитному договорі сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього Договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, та нараховуються за базовою процентною ставкою в розмірі 1,70% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Починаючи з 19.04.2020 нарахування відсотків здійснювалося саме у такому розмірі та становило 186 грн 98 коп. у день. Тому наявні всі підстави для стягнення відсотків за кредитним договором, як в межах строку його дії (відповідно до ст. 1048 ЦК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст. 625 ЦК України). Також представник позивача вказує, на те, що вартість виконаних представником відповідачки робіт з надання правничої допомоги є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності, є неспівмірною зі складністю справи, а тому підлягають перерозподілу. Посилаючись на викладене представник ТОВ «ФК «Ейс» - Поляков О.В. просить задовольнити позов товариства. Заяви, клопотання. У судовому засіданні представник позивача ТОВ «ФК «Ейс» - Сахарова О.І. позовні вимоги підтримала повністю. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Скользнєва В.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Встановлені судом обставини. З матеріалів справи вбачається, що 21.01.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і [PERSON] в електронній формі з використанням електронного підпису укладено договір № 105277479, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 11000 грн строком на 30 днів (п. 1.2. договору) по 20.02.2020 включно (а. с. 14 зв. - 16). Відповідно до п. 1.3., 1.4., 1.6., 1.7. кредитного договору на період строку, визначеного п. 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,45% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70% відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно з п. 1.3. цього договору не пізніше строку вказаного в п. 1.2. цього договору. Розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п. 1.2. цього договору, зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток № 1 до договору). Як вбачається з п. 3.4. кредитного договору у випадку повернення суми кредиту та сплати процентів за користування ним, нарахованих згідно з п. 1.3. договору, протягом трьох днів після закінчення строку надання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, пеня та проценти за користування кредитом, нараховані згідно з п. 1.4 та п. 1.5. договору, оплаті не підлягають. У всіх інших випадках пеня та проценти підлягають сплаті на загальних умовах, визначених у цьому договорі. Згідно з п.п. 2.1.1.6., 2.2.1.3., 2.2.2.1 товариство має право укласти договір відступлення права вимоги за договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою, з урахуванням вимог законодавства України. Позичальник має право звернутися до товариства з наміром продовження строку надання кредиту та/або реструктуризації зобов`язань за договором. Позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Відповідно до п. 4.3., 4.4. договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. З урахуванням положень п. 1.3., п. 1.4. та п. 1.5. цього договору, позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 164,70% відсотків річних за дисконтною ставкою або 622,20% відсотків річних за базовою ставкою. У п. 4.1. кредитного договору сторони визначили, що невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі «Правила»). Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті товариства: www.moneyveo.ua. На останній сторінці кредитного договору позичальником зазначена [PERSON] і вказано, що договір підписано нею 21.01.2020 об 11:14 електронним підписом одноразовим ідентифікатором із його зазначенням як КА4Т87А7, який було надіслано на мобільний номер [NUMBER] (а. с. 16). У заявці на отримання кредитних коштів номером банківської картки [PERSON] зазначено: [NUMBER] (а. с. 12). На виконання умов кредитного договору № 105277479 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було ініційовано платіжну операцію через АТ КБ «ПриватБанк» з переказу на картку [PERSON] № [NUMBER] грн (а. с. 38). З інформації наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів вбачається, що картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] , фінансовий номер останньої, який знаходиться в анкетних даних клієнта банку 38050***6696 збігається з номером указаним позичальником у кредитному договорі. 21.01.2020 на вказану банківську картку через веб-сервіс АТ «ПриватБанк» LiqPay було зараховано 11000 грн (а. с. 50). До позовної заяви позивачем були долучені копії додаткових угод від 23.02.2020, 22.03.2020 до кредитного договору № 105277479 від 21.01.2020, у яких визначено, що у зв`язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі його звернення строк дії кредитного договору продовжується 28 днів та ще на 30 днів відповідно. У вказаних додаткових угодах зазначено, що починаючи з 20.02.2020 та з 19.03.2020 відповідно позичальник сплачує за користування кредитом 1,49% в день від суми кредиту за дисконтною процентною згідно з даними додатковими угодами (а. с. 16-17). Хоча у вказаних додаткових угодах й зазначено, що їх сторонами є ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , однак вони не містять відомостей про підписання їх позичальником електронним підписом відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Не вказані зазначені відомості й у довідці щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 06.06.2023 (а. с. 11). 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 (а.с. 14 зв - 17). Як вбачається з п. 2.1, 2.2, п.п. 3.1.1, п. 4.1, 5.3.3, 8.4 зазначеного договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги, кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком, та не змінює попередній. Фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному Реєстрі прав вимог, сплачується фактором одним платежем протягом (п`яти) банківських днів з моменту підписання сторонами такого реєстру прав вимог, якщо інші умови сторони не погодили шляхом укладання додаткової угоди Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги. Фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій розсуд, у тому числі відступати права вимоги на користь третіх осіб. Договір може бути змінений повністю або частково за спільною письмовою згодою сторін. Строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 було продовжено сторонами додатковими угодами від 28.11.2019 №19, від 31.12.2020 №26, від 31.12.2021 №27, від 31.12.2022 №31, 31.12.2023 №32 (копії додаткових угод зберігаються в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі). Крім того, додатковою угодою від 31.12.2020 №26 договір факторингу викладено в новій редакції. З урахуванням зазначених додаткових угод дія договору факторингу була продовжена до 31.12.2024. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги № 88 від 08.07.2020 до договору факторингу №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги заборгованості до [PERSON] за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020 у сумі 29747 грн. 06 коп. (копія витягу з реєстру зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі). Відповідно до протоколу узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимог згідно Реєстру прав вимоги № 88 від 08.07.2020, підписаного 08.07.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс», сторони погодили, що вказаний протокол є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України та підтверджують погоджену дату відступлення (передачі) прав вимоги, визначених в реєстрі 08.07.2020, з урахуванням п. 4.1 договору, вони перейшли від клієнта до фактора у вказану дату, будь-яких зауважень немає (копія протоколу зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі). Як вбачається з акту звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2020 зі сплати суми фінансування за реєстром прав вимоги № 88 від 08.07.2020 за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, підписаного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс», останні підтвердили, що ТОВ «Таліон Плюс» здійснено повну оплату суми фінансування за відступлення (передачу) прав вимог за реєстром прав вимоги № 88 від 08.07.2020 за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (копія акту звірки зберігається в електронному вигляді в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі). 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/08-20-01, за умовами якого ТОВ ««Таліон Плюс» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зазначені у відповідних реєстрах вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим договором. З витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 до договору факторингу №05/08-20-01 від 05.08.2020 вбачається, що до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020 у сумі 29747 грн. 06 коп. 20.10.2023 між ТОВ «ФК «ЕЙС» і ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» був укладений договір факторингу №20/10/23-03, за умовами якого ТОВ «ФК «ЕЙС» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а останнє відступити позивачу право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників. Згідно з витягом з реєстру боржників від 20.10.2023 до договору факторингу №20/10/23-03 ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло право вимоги заборгованості до [PERSON] за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020 у сумі 29747 грн. 06 коп. Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020, наданої позивачем, розрахунку заборгованості первинного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс», заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 29747 грн. 06 коп. та складається з: 10998 грн 90 коп. простроченої заборгованості за тілом кредиту, 18748 грн 16 коп. простроченої заборгованості за процентами. Вказана заборгованість виникла станом на 24.05.2020. Відповідно до розрахунку заборгованості первинного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» нарахування процентів здійснювалося на фактичну суму заборгованості за тілом кредиту та їхній розмір змінювався в залежності від зміни процентної ставки та фактичного погашення відповідачкою тіла кредиту. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 2 ч. 1 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу ч. 2 ст. 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі правові висновки щодо нарахування процентів за користування кредитом та нарахування як міри відповідальності відповідно до ст. 625 ЦК України викладені в п. 78, 80. 82, 84, 86, 94-97, 104, 106, 107, 113, 115, 116, 122, 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22). Крім того, варто зазначити, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ч. 2 ст. 1078 ЦК України). Суд зауважує: - допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені у виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги; - наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу; - майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (ч. 1 ст. 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу; - у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки); - майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом. Тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. Саме такі висновки викладені в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07.01.2026 у справі 727/2790/25 (провадження 61-13862св25). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)). Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З огляду на викладене позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц зазначила, що принцип змагальності сторін забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №591/3068/18, від 29.06.2023 у справі №362/4345/21). Висновки суду. Аналізуючи вище наведені норми права та надані позивачем докази, суд дійшов до висновку, що між первинним кредитором і відповідачкою було укладено кредитний договір у встановленій законом формі з визначенням усіх істотних умов та правил такого договору. Первинний кредитор виконав свої зобов`язання за договором, надавши у кредит [PERSON] грошові кошті. Внаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», потім до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», і згодом до позивача ТОВ «ФК «Ейс». Суд відхиляє доводи представника відповідачки, що предметом договору факторингу № 28/1118-01, укладеного 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс», на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором від 21.01.2020 № 105277479. Предметом вказаного договору факторингу також були права вимоги, які виникнуть в майбутньому (майбутня вимога). Майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Саме такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 07.01.2026 у справі 727/2790/25 (провадження 61-13862св25). Крім того, скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними 28.11.2018 договору факторингу №28/1118-01 визначено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги. Тобто, сторони договору факторингу обумовили дві умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором, що мають настати: укладення договору факторингу та підписання реєстру прав вимог. Відомостей про те, що договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 визнано недійсним або розірвано матеріали справи не містять. Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з реєстру прав вимоги № 88 від 08.07.2020 до договору факторингу №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги заборгованості до Фролової ( [PERSON] ) за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020. Таким чином, суд приходить до висновку, що послідовний перехід до ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до відповідачки за кредитним договором підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами. Що стосується періоду користування кредитом та нарахування відсотків за ч. 2 ст. 625 ЦК України суд дійшов наступних висновків. Сторонами кредитного договору було обумовлено строк кредитування 30 днів (по 20.02.2020). Відповідно до розрахунку первинного кредитора за вказаний строк відповідачці було нараховано 1485 грн процентів (49,50 грн х 30 днів). Копії додаткових угод від 23.02.2020, 22.03.2020 щодо продовження строку кредитування на 28 днів та ще на 30 днів відповідно за кредитним договором № 105277479 від 21.01.2020 і застосування кредитної ставки у розмірі 1.49% в день не містять електронного підпису відповідачки, а тому вони не можуть вважатися укладеними. Отже проценти за користування кредитом у розумінні ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за період з 21.02.2020 по 18.04.2020 включно не можуть бути нараховані та у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом за цей період необхідно відмовити. У пункті 4.3 кредитного договору сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. А у пункті 1.4 договору сторони визначили, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Тобто, сторони у договорі визначили розмір процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі базової процентної ставки за договором. Як вбачається з розрахунку первинного кредитора з 19.04.2020 по 08.07.2020 нарахування процентів здійснювалося за ставкою 1,7% (186,98 грн (грошове вираження відсотків у день) / 10998,90 (розмір тіла кредиту, з урахування погашення) х 100%). У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначив, що проценти нараховані після спливу строку кредитування визначеного основним договором та додатковими угодами, тобто починаючи з 19.04.2020, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України та заявив про застосування вказаної норми. Розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором розрахований по 08.07.2020. Таким чином, відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 19.04.2020 по 08.07.2020 складають: 186 грн 98 коп. х 81 день = 15145 грн 38 коп. Як було зазначено вище у погоджений сторонами період кредитування відповідачці було нараховано 1485 грн процентів. Згідно з розрахунком первісного кредитора відповідачка на погашення тіла кредиту сплатила 1 грн 10 коп. (0 грн 30 коп. 23.02.2020, 0 грн 80 коп. 22.03.2020), а на погашення процентів 7200 грн 90 коп. (1976 грн 70 коп. 23.02.2020, 4589 грн 20 коп. - 22.03.2020, 635 грн 08.05.2020). Фактично погашення відсотків за користування кредитом у строк кредитування відбулося ще 23.02.2020. Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги ТОВ «ФК «Ейс» задовольнити частково та стягнути з [PERSON] 20428 грн 38 коп. заборгованості за кредитним договором, з яких 10998 грн 90 коп. заборгованість за тілом кредиту (11000 1,10) та 9429 грн. 48 коп. заборгованість за відсотками в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України ((1485 (нараховані проценти у період строку кредитування) + 15145 грн 38 (нараховані відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України)) 7200,90 (сплачено на погашення відсотків)). Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц. 05.06.2025 між позивачем ТОВ «ФК «Ейс» і адвокатським бюро «Тараненко та партнери» було укладено договір про надання правової допомоги № 05/06/25-02, та у цей же день додаткову угоду № 25770513822 до вказаного договору що представництва інтересів у справі щодо стягнення заборгованості з [PERSON] (а.с. 19 зв. - 21). Як вбачається з акту прийому-передачі наданих послугдо договору про надання правничої допомоги від № 05/06/25-02 загальна вартість робіт за надання правничої допомоги щодо стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором склала 7000 грн, та складається з: 2 годин складання позовної заяви вартістю 5000 грн, 2 годин вивчення матеріалів справи 1000 грн, 1 години підготовки адвокатського запиту 500 грн, 1 години підготовки клопотання про витребування доказів 500 грн (а.с. 18 зв. ). Таким чином, витрати ТОВ «ФК «Ейс» на правничу допомогу становлять 7000 грн. У судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатами відповідача робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатами на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що розумними витратами позивача будуть витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 5000 грн. Також 21.11.2025 між відповідачкою [PERSON] і адвокатом Скользнєвою В.В. укладено договір про надання правничої допомоги (а.с. 85-86). Згідно з актом здачі-прийняття наданих послуг до вказаного договору [PERSON] сплатила адвокату 6000 грн за надання правничої допомоги, яка складається з: 1,5 години ознайомлення з матеріалами справи вартістю 2000 грн, 2 годин написання відзиву на позовну заяву 4000 грн. Таким чином, витрати відповідачки на правничу допомогу складають 6000 грн. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача заявив клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на правничу допомогу. З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатами відповідача робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатами на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що розумними витратами відповідача будуть витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 4000 грн. Позовні вимоги були задоволені на 68,7%. Таким чином з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Ейс» пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню 4809 грн витрат на правничу допомогу (5000 х 68,7%), у свою чергу з ТОВ «ФК «Ейс» на користь [PERSON] потрібно стягнути 1565 грн витрат на правничу допомогу (4000 х 31,3%). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам (68,7%) слід стягнути 1664 грн 19 коп. судового збору (2422,4 грн х 68,7%). Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З огляду на викладене, вважає за доцільне зробити взаємозалік судових витрат, понесених сторонами, та стягнути з відповідачки на користь позивача відшкодування судових витрат у розмірі 3 847 грн 19 коп. (3435 грн + 1664 грн 19 коп.) 1252 грн). Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №646/2138/19. На підставі викладеного,

Outcome: partial