Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ») звернулося 28 жовтня 2025 року до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу з позовною заявою, зазначивши, що 07.08.2024 року [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Макс кредит» (далі ТОВ «Макс кредит») уклали кредитний договір № 00-9893598. 16.04.2025 між ТОВ «Макс кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніт капітал» укладено договір факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал, відповідно до умов якого ТОВ «Макс кредит» передає ТОВ «Юніт капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Юніт капітал» приймає належні ТОВ «Макс кредит» права вимоги до боржників, зазначеним у реєстраї прав вимоги. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал від 16.04.2025 , ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-0903598 від 07.08.2024 року у сумі 33073,20 грн., з яких: 8280,20 грн. - заборгованість за кредитом, 21193,20 грн. - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом; 3600 грн. заборгованість за штрафними санкціями. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. На підставі ухвали суду від 05 листопада 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклика) сторін. 17.11.2025 представник відповідача Сікорська І.С. через систему «Електронний суд» направила відзив на позовну заяву, який суд отримав 19.11.2025 року. Як вбачається з відзиву представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ТОВ «Юніт Капітал» у повному обсязі. Так як відповідач категорично не погоджується із вимогами позовної заяви, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та відповідно такими, які не треба задовольняти. Оскільки Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти. Також, вважає, що позивач неправомірно нарахував відсотки. Позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредиту є необгрунтованими. Відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача. 18.11.2025 року представник позивача Хлопкова М.С. через систему «Електронний суд» направила відповідь на відзив, яку суд отримав 20 листопада 2025 року. Як вбачається з відповіді на відзив представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором № 00-9893598від 07.08.2024 року у розмірі 33073, 20 грн., яка складається із 8280 грн.- заборгованість за тілом кредиту; 21193,20 грн. заборгованість за відсотками; судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 покласти на відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. За правилами статей 2, 12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст.77 ЦПКУкраїни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд встановив, що 07.08.2024 року [PERSON] та ТОВ «Макс кредит» уклали кредитний договір № 00-9893598. За умовами договору ТОВ «Макс кредит» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 7200 0,00 грн. на умовах строковості, зворотності і платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування. Кредит надається строком на 360 днів. Кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх переказу за реквізитами, які надав споживач, а саме, 5168745031987636. Зазначений договір підписав відповідач наклавши електронний підпис одноразовим ідентифікатором: 52683, ідентифікатор введено 07.08.2024 року 16:43:11 (а.с. 12-19). Крім того, відповідач підписа паспорт споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною договору кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 р. Підписавши договір кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 року та супутні до нього документи, відповідач погодився з умовами договору, правилами надання споживчих кредитів від ТОВ «Макс кредит». Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20). Зазначений договір є чинним та підлягає виконанню сторонами. Факти та обставини, які встановив суд, відповідають правовідносинам, які регулюють норми ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом ст. 626, ст. 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1, ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Механізм укладення електронного договору, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електроннукомерцію» та «Про електронний цифровий підпис». Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України«Про електроннукомерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону). У статті 12 Закону України «Про електроннукомерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). З огляду на зазначене, кредитний договір між ТОВ «Макс кредит» та відповідачем укладений сторонами правочину в електронній формі шляхом підписання його умов кредитодавцем електронним підписом та позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1 ст.1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відзиві на позовну заяву відповідач, як на підставу у відмові задоволення позовних вимог позивача, посилається на те, що матеріали справи не містять належного доказу, що відповідач отримував кредитні кошти. Однак, матеріали справи містять підтвердження ТОВ «Профітгід» щодо здійснення переказу грошових коштів А саме, підтвердження, що за номером кредитного договору №00-9893598 07.08.2024 року за платіжною інструкцією 124919941 переказано 7200 грн. на карту АТ КБ «Приватбанк» [NUMBER] (а.с. 10 зворотний бік,11). Також у матеріалах справи наявна відповідь на ухвалу про витребування доказів за №20.01.0.0.0/7-260209/78884-БТ від 16.02.2026 р., відповідно до змісту якої АТ КБ «ПриватБанк» підтверджено переказ 07.08.2024 року на картку № [NUMBER] ,яку банк емітував на ім`я [PERSON] коштів у сумі 7200 грн. (а.с.61-62). Зазначені докази суд вважає належними та допустимими, оскільки відповідь та виписка за рахунком надана АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, суд погоджується з представником позивача відносно того, що на відповідача також покладено обов`язок доказування, але останній не надав суду докази того, що він не є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до розрахунку заборгованості за договором, позичальник свої зобов`язання у погоджені сторонами строки виконував, тому станом на 28 жовтня 2025 року виникла заборгованість у сумі 33073,20 грн. Зазначені факти стороною відповідача не спростовані. Згідно з наданим ТОВ «Макс кредит» розрахунком, загальна сума заборгованості відповідача за період з 07.08.2024 року по 16.04.2025 року по 01.10.2025 року за договором кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 року становить 33073,20 грн., з яких: 8280 грн. - заборгованість за кредитом, 21193,20 грн. - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом; 3600 грн. заборгованість за штрафними санкціями. При цьому нарахування відсотків первісним кредитором здійснювалося по 16.04.2025 року (включно), тобто в межах дії договору (а.с.28-29). 16.04.2025 року ТОВ «Макс кредит» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» уклали договір факторингу №16042024-МК/Юніт Капітал, відповідно до умов якого ТОВ «Макс кредит» передає ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» приймає належні ТОВ «Макс кредит» права вимоги до боржників, зазначеним у реєстрах боржників. Відповідно до реєстру боржників від 16.04.2025 року ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набув права грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 року у сумі 33073,20 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Як передбачено у ч. 1 ст.1081ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 514, ст. 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, суд вчстановив , що у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛО» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до [PERSON] за договором кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 року. При цьому суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважаючи їх необґрунтованими. З огляду на фактичні обставини справи та зважаючи на те, що відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними , здійснював протягом певного часу оплату кредиту та відсотків первісному кредиторові, але зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків як первісному кредитору, так і факторам повністю не здійснив, та на момент розгляду справи судом наявна заборгованість за договором кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 року , право вимоги за яким, на підставі договору факторингу №16042025-МК/ЮнітКапітал від 16.04.2025 , перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», суд висновує про задоволення позовних вимог позивача. З огляду на зазначене вище, заборгованість відповідача за договором кредитної лінії №00-9893598 від 07.08.2024 року становить 33073,20 грн., але позивач заявив вимогу про стягнення 29473,20 грн., які і треба стягнути на його користь. Щодо вимоги про стягнення правової допомоги. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. У частині 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. У ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн., що підтверджує договір №10/09/25-02 про надання правничої допомоги від 10.09.2025 року з додатком (а.с. 27); додатоква угода №25770873226 від 11.09.2025 року (а.с. 26); свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю на ім`я Соломка О.В. (а.а8) (а.с. 61). Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, оскільки позивачем були дотримані критерії розумності їх вартості, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивача має бути стягнута правнича (правова) допомога у розмірі 7000,00 грн. Витрати на правову допомогу відповідача віднести за рахунок відповідача. Щодо вимоги про стягнення судового збору. Згідно з ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач заявив вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2422,40 грн., який він сплатив при подачі позову (а.с. 1), які і потрібно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved