Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] розраховану за період з 01.01.2023 року по 31.12.2024 року суму інфляційних втрат у розмірі 21 375,00 грн. грн. та 3% річних в розмірі 7 500,00 грн. за договором позики від 28.04.2016 року, та 3% річних в сумі 900,00 доларів США за договором позики від 20.02.2014 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.12.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/11652/18 ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 28.04.2016 року у розмірі 154 875,00 грн. та за постановою Київського апеляційного суду від 23.07.2020 року у справі № 755/11652/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 20.02.2014 року у розмірі 16 239,04 доларів США. Однак, станом на день звернення позивача з даним позовом до суду рішення суду відповідачем не виконано, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування 3% річних та інфляційних втрат в сумі 66 171,00 грн. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями в порядку статті 33 ЦПК України 03 березня 2026 року головуючим суддею по справі визначено суддю Галагана В.І. Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що 03.12.2018 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/11652/18 стягнуто [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість договором позики від 20.02.2014 року у сумі 441 642,93 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість договором позики від 28.04.2016 року у сумі 154 875 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 23.07.2020 року у справі № 755/11652/18 заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 20 лютого 2014 року - скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року в сумі 16 329,04 доларів США, що складається із суми боргу в розмірі 15 000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1329,04 доларів США. 20.10.2020 року постановою державного виконавця Печерського РВДВС у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/11652/18 від 09.10.2020 року на суму 16 329,04 доларів США. 20.10.2020 року постановою державного виконавця Печерського РВДВС у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/11652/18 від 25.01.2019 року на суму 154 875,00 грн. Згідно ст.ст. 526, 530, 610 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України ). За змістом ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18, а також постанові Верховного Суду від 06 липня 2020 року у справі № 522/16531/17. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, у постанові від 06 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 Верховний Суд дійшов наступних висновків: «Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування. Встановивши, що боржником прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду відшкодування майнової та моральної шкоди, апеляційний суд дійшов вірного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.» Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши розрахунок заявленої позивачем [PERSON] суми за період прострочення з 01.01.2021 року по 31.12.2024 року (включно), суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь суми інфляційних втрат у розмірі 21 375,00 грн. грн. та 3% річних в розмірі 7 500,00 грн. - за договором позики від 28.04.2016 року, та 3% річних в сумі 900,00 доларів США - за договором позики від 20.02.2014 року в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, - оскільки відповідачем не виконано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року, постанову Київського апеляційного суду від 23.07.2020 року у справі № 755/11652/18 та не погашено перед позивачем стягнуті за рішенням суду грошові кошти, наслідком чого є право позивача на реалізацію захисту свого майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника у виді 3% річних та інфляційних втрат від суми боргу за користування утримуваними відповідачем грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування 3% річних та інфляційних втратпідлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved