Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» звернулося до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.05.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 4613114 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 16 500,00 грн. Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 01.05.2024 року по 26.04.2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. На пільговий строк 30 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 1,05 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 1,5 % у день. Відповідно до реквізитів Договору, відповідач підписав його за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «32420». На підставі погоджених умов Договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит у сумі 16 500,00 грн шляхом їх зарахування на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану банком АТ «ПУМБ», що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «ПЕЙТЕК». Відповідач належним чином обов`язки не виконує, тому у нього утворилась заборгованість за даним кредитним договором. За даними поденного Розрахунку заборгованості за Договором за період з 01.05.2024 року до 27.02.2025 року включно Первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 43 454,04 грн. 27.02.2025 року між ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» (Фактор) та ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» (Клієнт) укладено Договір факторингу № 27/02/2025, за умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 12 172,46 та за відсотками в сумі 43 454,04 грн. Станом на дату укладення договору факторингу строк дії Кредитного договору не закінчився, а тому в межах дії його строку позивачем у період з 27.02.2025 року донараховано відсотки за 57 календарних днів: 16 500,00 грн х 1,5% = 182,58735грн х 57 календарних днів = 10407,47895 грн. Отже, відповідач має заборгованість за кредитним договором загальною сумою 66 034,01 грн., яка складається з: суми заборгованості за тілом кредиту 12 172,40грн, нарахованих процентів первісним кредитором 43 454,04грн та відсотків, нарахованих позивачем 10407,47895грн. Після укладення договору факторингу та переходу права вимоги до позивача відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки позивача, ані на рахунки первісного кредитора. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором у сумі 66 034,01 грн, а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. Крім того, просить в порядку ч. 10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3% річних з відповідача на користь позивача. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.11.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, вказаною ухвалою суду за клопотанням позивача від АТ «ПУМБ» було витребувано докази. Представник позивача в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судові засідання, призначені на 17.12.2025, 03.02.2026 та 25.02.2026 не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу місця його проживання, зареєстровану в установленому порядку, які повернулись на адресу суду з відміткою про невручення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Враховуючи викладене, виклик відповідача також здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади. Відповідач причини неявки не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не подав, відзив на позов від нього на адресу суду не надходив. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 01.05.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та [PERSON] укладено Договір №4613114 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний електронним підписом відповідача шляхом відтворення одноразового ідентифікатора 32420. За умовами Кредитного договору ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" надає [PERSON] кредит у розмірі 16 500,00грн (п. 1.2 Кредитного договору) строком на 360 днів, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.3 Кредитного договору). За користування кредитом клієнт сплачує ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" проценти за стандартною процентною ставкою в розмірі 1,50% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3. Договору (п. 1.4.1 Кредитного договору). Знижена процентна ставка становить 1,05% за кожен день користування кредитом та застосовується, якщо клієнт до 30.05.2024 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, клієнт як учасник програми лояльності отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою (п. 1.4.2 Кредитного договору). Відповідно до п.2.1.Договору Товариство надає кредит у безготівковій форму шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Крім того, 01.05.2024 року сторонами було підписано Додаток №1 до кредитного договору, яким є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта, та Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про споживчий кредит. Додаток №1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту було підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором 32420, а Паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором 26205. Факт зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача підтверджується інформаційним листом №20250306-157 від 06.03.2025 року, наданим ТОВ «ПЕЙТЕК», згідно якого: 01.05.2024 року о 17:31:09 року на платіжну картку клієнта, маска картки [NUMBER] , було перераховано кошти в сумі 16 500,00 грн, номер транзакції в системі ТОВ «ПЕЙТЕК» - 2d4аа514-6f81-42с7-ab23-58d001019f52, номер транзакції в системі ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» - 46131141714573866, банк еквайр АТ «ПУМБ». Крім того, згідно інформації, наданої на виконання ухвали суду АТ «ПУМБ», на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком випущена банківська платіжна картка № [NUMBER] , на яку 01.05.2024 року з використанням сервісу переказу коштів через ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА" було зараховано кошти в сумі 16 500,00 грн. Згідно з розрахунком заборгованості за Договором № 4613144 від 01.05.2024 року у період з 01.05.2025 року до 27.02.2025 року включно Первісним кредитором було нараховано заборгованість у розмірі 63 876,53грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 12 172,49грн, заборгованість за процентами - 43 454,04 грн, штрафні санкції 8 250,00грн. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18) зазначено, що «положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII. Згідно із пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1ст. 1077 ЦК України). 27.02.2025 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» укладено Договір факторингу № 27/02/2025, у відповідності до умов якого ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" відступило за грошові кошти ТОВ"УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" право грошової вимоги, строк зобов`язань яких настав або виникне в майбутньому до боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА". Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору. . Згідно п.1.2 Договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржника відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2 та надходження Ціни продажу у повному обсязі, відповідно до п.3.3 цього Договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому передачі реєстру боржників та повна сума Ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості. Відповідно до п.3.3 Договору факторингу, Ціна продажу становить 2 161 034,10грн. Відповідно до копій платіжних інструкцій №5 та №1028 від 27.02.2025 року, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» сплатило на рахунок ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» Ціну продажу в сумі 2 161 034,10грн. Згідно з копією Акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025 клієнт ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передав, а фактор ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» прийняв реєстр боржників, після чого, з урахуванням п.1.2 Договору факторингу від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості. Із копії реєстру боржників, який є Додатком №1 до Договору факторингу, вбачається, що від клієнта ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до фактора ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» перейшло право вимоги [PERSON] за кредитним договором № 4613144 на загальну суму 63 876,53 грн., яка складається з: сума заборгованості за основною сумою боргу - 12 172,49 грн, сума заборгованості за відсотками - 43 454,04 грн та заборгованості за пенею та штрафами - 8 250,00грн. Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ"УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ", останнє після набуття права вимоги за Кредитним договором до відповідача у межах строку дії договору, тобто за період з 28.02.2025 до 25.04.2025 57 календарних днів, нараховано відсотки за користування кредитом за процентною ставкою 1,5% у сумі 10 407,63грн. Отже, ТОВ"УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» є новим кредитором у зобов`язаннях з відповідачем відповідно до умов кредитного договору, що був укладений між первісним кредитором ТОВ « ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] . Оскільки доказів погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12 172,49 грн матеріали справи не містять, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у вказаному розмірі. Водночас, щодо вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та в частині нарахування органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, про нарахування в порядку ч. 10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає таке. Як вбачається з наданих позивачем розрахунків заборгованості, складених як первісним кредитором так і позивачем, відсотки за користування кредитом відповідачеві були нараховані за період з 01.05.2024 до 25.04.2025 (360 днів), тобто в межах строку дії кредитного договору. При цьому, 22 листопада 2023 року був прийнятий Закон України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Даним Законом було внесено зміни та доповнення і до Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» . Зокрема, ст.8 Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Пунктом 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Таким чином положення пункту 2 розділу II та пункту 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» застосовуються до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати. До кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року, підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1%, розрахованих згідно з частиною четвертою цієї ж статті. Оскільки договір №4613114 про надання коштів на умовах споживчого кредиту кредиту був укладений 01.05.2024 року, тобто після набрання чинності Законом від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальна денна процентна ставка за кредитом для відповідача не могла перевищувати 1%. При цьому, положення ч.5 ст.8 Закону України №1734-VIII «Про споживче кредитування», внесені згідно із Законом України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, не вказують на недійсність або нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту, яким передбачаються умови про нарахування кредитором процентів за користування кредитом в розмірі, що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки (1%). Вказаною нормою установлено обмеження щодо розміру процентів за користування кредитом, який може нараховуватися кредитором за договором про споживчий кредит, з метою захисту прав споживача від надмірного фінансового навантаження. Взявши до уваги те, що Закон України від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року, а кредитний договір №00-9674342 був укладений 15 березня 2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування процентної ставки відповідно до чинного законодавства, виходячи зі встановленої ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки у розмірі 1%. Невідповідність проведених позивачем розрахунків заборгованості за відсотками дає підстави суду провести власні розрахунки. Як вбачається з розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором, відповідач частково сплатив тіло кредиту, а саме, 01.06.2024 року в сумі 4 327,00 грн та 04.07.2024 року в сумі 0,01грн. А відтак, розмір відсотків мав становити 45 205,78 грн, з яких: за період з 01.05.2024 року до 01.06.2024 року включно в сумі 5 280,00грн (16 500,00грн х 1% х 32 дні), за період з 02.06.2024 року до 04.07.2024 року в сумі 4 016,93 грн (12 172,50 грн х 1% х 33 дні), за період з 05.07.2024 року до 25.04.2025 року в сумі 35 908,85 грн (12 172,49грн х 1% х 295 днів). При цьому, з розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором, також вбачається, що відповідач частково сплатив заборгованість за відсотками: 01.06.2024 року в сумі 5 692,50грн, 03.07.2024 року в сумі 2 030,00 грн, та 04.07.2024 року в сумі 3 995,14 грн, а всього 11 717,64 грн. Вказана сума сплачених відсотків підлягає відрахуванню від загальної суми відсотків, тобто 45 205,78 грн 11 717,64грн = 33 488,14 грн. Крім того, сплачені відповідачем кошти на погашення заборгованості первісним кредитором були віднесені на рахунок погашення штрафів: 10.08.2024 року в сумі 1 369,41грн, 09.09.2024 року в сумі 2 738,81 грн, та 08.11.2024 року в сумі 33,56 грн, а всього 4 141,78 грн. При цьому, відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено новими пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24.02.2022 до теперішнього часу. Із зазначеного слідує, що законодавцем звільнено позичальників від відповідальності визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24.02.2022 та такі нарахування підлягають списанню. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що внесені відповідачем на погашення заборгованості кошти в сумі 4 141,78 грн, які первісним кредитором були зараховані як сплата штрафів, мають бути віднесені до коштів, які були внесені на погашення заборгованості за відсотками, тобто: 33 488,14 грн 4 141,78 грн = 29 346,36 грн. Крім того, нарахування пені або відсотків у порядку ч. 10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період, протягом якого зобов`язання не виконується. Враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якою звільнено боржників від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України на період дії в Україні воєнного стану, який на день ухвалення цього рішення діє в Україні, суд, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині. Щодо розподілу між сторонами судових витрат. За правилами ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 1523,08 грн (45 518,85 х 100/66 034,01 х 2422,40/100) пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ними витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано: договір про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024, укладений між ТОВ "Українські фінансові операції" та адвокатом Дідухом Є.О.; заявку №4613114 на виконання доручення до договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024 із зазначенням переліку послуг професійної правничої допомоги та їх вартістю по справі про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4613114 від 01.05.2024, укладеним між ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" та [PERSON] ; акт № 4613114 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору № 01/08/2024-А від 01.08.2024, відповідно до якого адвокат Дідух Є.М. надав правову допомогу ТОВ "УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ" на загальну суму 10 000 грн; детальний опис робіт № 4613114 від 18.09.2025; копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5972/10 від 24.03.2017. При цьому суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). Враховуючи, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором не є складною та не потребує значного часу і об`єму робіт щодо підготовки матеріалів для подання до суду відповідної позовної заяви, є малозначною та розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, представник позивача жодного разу в судове засідання не з`явився. З урахуванням переліку наданих послуг адвокатом, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає, що підлягають до відшкодування відповідачем на користь позивача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial