Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

11.11.2025 року до суду звернувся позивач із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №104005514 від 14.06.2021 року у розмірі 30800,00 грн. Позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» обґрунтовані наступним. 14.06.2021 року в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» Мудраца Денис Сергійович подав Заявку на тримання кредиту №104005514. ТОВ «Мілоан» направлено відповідачу електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов Договору про споживчий кредит №104005514 від 14.06.2021 року. На підставі платіжного документа відповідачу перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 7000 грн. 30.09.2021 року згідно умов Договору відступлення права вимоги №09Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором №104005514 від 14.06.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідача. Відповідач не виконує належним чином кредитні зобов`язання, в результаті чого має заборгованість в розмірі 30800 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту 7000 грн.; заборгованість за відсотками 23100 грн.; заборгованість за комісійними винагородами 700 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №104005514 від 14.06.2021 року у розмірі 30800 грн., а також судові витрати у розмірі 2422,40 грн., та витрат на професійну допомогу у розмірі 5000 грн.. Ухвалою суду від 12.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. У сьогоднішнє судове засідання представник позивача не з`явився, просили проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, приходить до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 14.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит №104005514, відповідно до умов якого сума кредиту (загальний розмір) становить 7000,00 грн., строком на 30 днів з 14.06.2021 року з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 14.07.2021 року. Комісія за надання кредиту : 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 2100,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна процента ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом: тип процентної ставки : фіксована. Згідно з платіжним дорученням №28737885 від 14.06.2021 року ТОВ «Мілоан» було перераховано [PERSON] кошти згідно з договором №104005514 в розмірі 7000,00 грн.. 30.09.2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу №09Т, згідно з яким Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнту за плату на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 3.1.1 Договору факторингу передбачено, що фінансування належна до сплати Клієнту сума грошових коштів, яка встановлюється Актом погодження мінімальної ціни, форма якого визначена Додатком №3 до цього Договору, але не менше 18,5% від основної суми заборгованості (тіло кредиту) по реєстрам вчиненим в рамках даного договору. Зазначена сума може бути змінена у порядку, передбаченому пунктом 3.1.2.2.2.. До матеріалів справи долучений Акт приймання - передачі Реєстру прав вимог від 30.09.2021 року до Договору факторингу №09Т від 30.09.2021 року. Відповідно до Витягу з Додатку до Договору факторингу №09Т від 30.09.2021 року боржником зазначений [PERSON] згідно кредитного договору №104005514 від 14.06.2021 року на загальну суму заборгованості 30800 грн., з яких : заборгованість за тілом кредиту 7000 грн.; заборгованість за відсотками 23100 грн.; заборгованість за комісійними винагородами 700 грн.. Тому суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами те, що до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі договору №104005514 від 14.06.2021 року. За ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 2. ст. 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. За правилами ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію товариства відповідач підписом у договорі визнає та погоджується на запропоновані товариством умови користування їх послугами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором №104005514 від 14.06.2021 року, сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс» становить 30800 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 7000 грн., заборгованість за відсотками 23100 грн., заборгованість за комісійними винагородами 700 грн. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунку заборгованості, складає 23100,00 грн, що в рази перевищує суму, отриману відповідачем в кредит у розмірі 7000,00 грн. Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є ТОВ «Діджи «Фінанс», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду, укладення договору перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором. А тому вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, які відповідач не могла оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20). Також, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 23100,00 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у розмірі 7000,00 грн. за договором, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання нею зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором з врахуванням отриманих відповідачем кредитних коштів до 2100,00 грн. за 30 днів на які видавався кредит. Крім того, відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що витрати позивача на правову допомогу в цій справі становлять 5000,00 грн., що підтверджується копіями договору про надання правової допомоги №42649746 від 05.05.2025 року, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ФОП Міньковською А.В., додаткової угоди №104005514 від 05.05.2025 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №11306/10, акту про підтвердження факту надання правничої правової допомоги від 29.07.2025 року, детального опису виконаних робіт на суму 5000,00 грн.. Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення заборгованості були задоволені частково, на підставі ст.141 ЦПК України, задоволенню підлягає вимога про стягнення судових витрат з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог по сплаті судового збору у сумі 770,77 грн., та витрат на правничу допомогу в розмірі 1591,00 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial