Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У листопаді 2025 до суду з позовом звернулося ТОВ «Укр Кредит Фінанс», яке просило стягнути з [PERSON] на свою користь загальну суму заборгованості за кредитним договором №1381-1459 від 15.04.2024 р., в розмірі 63500 гривень, з яких: - прострочена заборгованість за кредитом - 12700 гривень; - прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 50800 гривень. Мотивує заявлені вимоги тим, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] уклали кредитний договір 15.04.2024, який був підписаний електронним підписом позичальника. Згідно умов договору [PERSON] отримав кошти, які зобов`язався повернути сплативши позикодавцю проценти. Свої зобов`язання відповідач не виконав у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість яку він у добровільному порядку не повертає. Ухвалою суду від 12.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою просив розгляд справи здійснити у його відсутність, заявлені вимоги підтримав, проти заочного порядку вирішення спору не заперечував. Відповідач у встановлений судом строк відзив не подав. Враховуючи неявку відповідача, який був належно повідомлений про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Суд дослідивши надані докази установив, 15.04.2024 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і [PERSON] , за допомогою Веб-сайту уклали електронний договір про відкриття кредитної лінії №1381-1459. Так згідно умов договору сторони погодили, що сума кредиту складає 9500 грн. Дата повернення (виплати) кредиту 08.02.2025 року. Реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає 99947,24 процентів. Денна процентна ставка на дату укладення цього Договору складає: 2.50% (дві цілих, п`ятдесят сотих) процентів. Строк дії кредитної лінії складає 300 к.д. Договір сторонами було підписано електронними підписами за допомогою одноразового ідентифікатора. Сторони узгодили, що кредитодавець надсилає позичальнику підписаний Договір у Особистий Кабінет Позичальника та на його електронну адресу [INFO] (п.3.11 договору). 19.04.2024 додатковою угодою №1 до договору про відкриття кредитної лінії №1381-1459 від 15.04.2024 року кредитодавець та позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1 500 грн. Додатковою угодою №2 від 20.04.2024 року до договору про відкриття кредитної лінії №1381-1459 від 15.04.2024 року кредитодавець та позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1 700 грн. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов укладеного кредитного договору. Відповідач у свою чергу договірні зобов`язання з повернення коштів та сплати процентів не виконав у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість у сумі 104838,75 гривень, з яких: - прострочена заборгованість за кредитом - 12700 гривень; - прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 92138,75 гривень. Позивачем прийнято рішення зменшити проценти до 50800 грн. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Верховний Суд у постанові від 12.02.2025, справа № 679/1103/23 висловив правову позицію, що вимога про нарахування та сплату відсотків (2-3% в день), які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Згідно ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч.3 ст. 509 та ч.1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Із наведеного суд робить висновки, що позивач, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно, у зв`язку зі специфічними умовами та структурою самого договору. Враховуючи вищенаведене, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 50800 грн. не є співрозмірною тілу кредиту у розмірі 12700 грн., тому суд дійшов висновку про зменшення розміру відсотків до розміру заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12700 грн. Саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним в контексті даних правовідносин. До того ж позивачем застосовано денну відсоткову ставку у розмірі 2,5%, що грубо порушує вимоги ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» де максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Отже суд стягує з відповідача на користь позивача 25400 грн, що включає в собі 12700 грн - тіло кредиту та 12700 грн - проценти. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 968,96 грн в рахунок компенсації сплаченого судового збору оскільки позовні вимоги задоволено частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial