Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив та просить ухвалити рішенням, яким визначити за позивачкою частку в праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та частку в праві спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), розташовані за адресою: [ADDRESS] . Заявлені вимоги мотивує тим, що з 07 вересня 1985 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку та приватизована земельна ділянка: площею 0,1035 га (кадастровий номер 5924755800:02:001:0360), наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).До початку повномасштабного вторгнення Російської федерації відповідач перебував на території Росії, де працював і повернутися не зміг. Він є громадянином Російської федерації. Громадянство України відповідач не припиняв, зареєстрований на території України. Таким чином, укладення договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя в нотаріальній конторі України є неможливим. Наразі територія сщ. Степанівка Сумського району Сумської області (що є прикордонням Сумщини) перебуває під періодичними обстрілами, нерухоме майно мешканців руйнується, знищується. Для отриманням коштів на державну допомогу в будь-якій формі по відновленню зруйнованого (знищеного) майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської федерації проти Україниза державною програмою «єВідновлення», з правом реєстрації в державному реєстрі знищеного майна на порталі або в застосунку «Дія» необхідно, щоб особа, майно якої зруйновано чи пошкоджено була власником зазначеного майна. У зв`язку із невизначеністю розміру часток у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та земельні ділянки позивач не може реалізувати своє право на отримання компенсації (у тому числі сертифікату) у випадку знищення або пошкодження належної їй частки нерухомого майна, а тому змушена звертатись до суду для визначення 1/2 частки за собою у праві спільної сумісної власності подружжя. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, віл представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, заяв або клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 вересня 1985 року позивач з відповідачем уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , виданим Махновською сільською радою Суджанського району Курської області (а.с. 8). За час перебування у зареєстрованому шлюбі 04.05.1990 ними було придбано житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, посвідченого Степанівською селищною радою Сумського району Сумської області 04 травня за р.№ 53, зареєстрованим Сумським міжміським бюро технічної інвентаризації 26 липня 1990 року за р.№ 832( а.с.10-11) Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ № 398442 виданого 15.02.2010 на ім`я [PERSON] йому належить земельна ділянка площею 0,1035 га (кадастровий номер 5924755800:02:001:0360), надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою[ADDRESS] .( а.с.16) . Згідно з технічним паспортом на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] знаходиться житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «а», тамбурами літ. «а1», літ. «а2», житлова площа якого 57,2 м2, загальна площа 104,5 м2 з надвірними господарськими будівлями: погріб літ. «пг», гараж літ. «Е», сарай літ. «Ж», вбиральня літ. «З», альтанка літ. «И», вольєр літ. «К», № 4 артсвердловина, № 5 вигрібна яма, «№1-3» - огорожа( а.с.12-15) Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір із сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Згідно вимог ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. У зв`язку із невизначеністю розміру часток у праві спільної сумісної власності на житловий будинок та земельні ділянки позивач не може реалізувати своє право на отримання компенсації (у тому числі сертифікату) у випадку знищення або пошкодження належної їй частки нерухомого майна, а тому змушена звертатись до суду для визначення 1/2 (однієї другої) частки за собою у праві спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з матеріалів справи, спірне майно, а саме житловий будинок, розташований в [ADDRESS] сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, відтак, це майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Щодо визначення за позивачкою частини в праві сумісної власності подружжя на земельну ділянку суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч.1.ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Нормами ч.4 ст.120 ЗК України, передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, оскільки на земельній ділянці розташований житловий будинок який є спільною сумісною власністю подружжя, та який поділений між сторонами порівну по 1/2 частині, то до позивачки може перейти право власності на 1/2 частину земельної ділянки відповідно до її частки у праві власності на житловий будинок. Таким чином земельна ділянка площею 0,1035 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5924755800:02:001:0360, згідно заявлених позовних вимог підлягає поділу між сторонами у рівних частинах по 1/2 частині кожному, адже позивачка не ставить питання про виділ конкретної частини житлового будинку. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості з земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved