Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У листопаді 2021 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області звернулися позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із позовом до Офісу Генеральної прокуратури України, Полтавської обласної прокуратури, Кобеляцького відділення Решетилівської прокуратури, Прокуратури Козельщинського району, Кобеляцького відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції, Новосанжарського відділення поліції, Автозаводського районного відділу поліції м. Кременчука, Прокуратури Новосанжарського району, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, в якому позивачі просять суд постановити судове рішення, яким визнати незаконними і протиправними дії та бездіяльність відповідачів - прокурорів, поліції, міліції, що виразилася у неякісному проведенні дослідчої перевірки, слідства, у створенні тяганини, приховуванні злочину за заявою [PERSON] про злочин від 04 вересня 2003 року за фактом каліцтва [PERSON] 24 серпня 2003 року в Кобеляцькій лікарні; стягнути солідарно через головну Казначейську службу України з відповідачів кошти в сумі 40 мільйонів гривень за завдану відповідачами моральну шкоду, а саме: [PERSON] - 10 мільйонів гривень, [PERSON] - 10 мільйонів гривень, [PERSON] - 10 мільйонів гривень, [PERSON] - 10 мільйонів гривень. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що 24 серпня 2003 року неповнолітнього [PERSON] , 1994 року народження, покалічили, на їх думку, з метою помсти лікарі Кобеляцької ЦРЛ, а саме травматолог [PERSON] , головний лікар [PERSON] та черговий лікар [PERSON] . Так, [PERSON] отримав тяжку травму руки оскольчатий переломовивих зі зміщенням ліктьового суглобу правої руки. Травматолог, зробивши рентген-знімок, без згоди батьків, робив якісь маніпуляції з травмованою рукою дитини. Потім сказав, що переломовивих вправлений та щоб вони йшли додому, а прийшли через два дні 26 серпня 2003 року. За два дні перебування вдома, та й за перші 2 години перебування в лікарні нерви і м`язи в травмованій руці дитини були знищені, син став інвалідом. Всю інформацію про стан здоров`я дитини від них приховували. 01 вересня 2003 року позивач звернувся із заявою про злочин в прокуратуру Кобеляцького району, 04 вересня 2003 року із аналогічною заявою до Полтавської обласної прокуратури, яка перенаправила заяву в прокуратуру Кобеляцького району. Слідчий прокуратури Кобеляцького району розпочав дослідчу перевірку, направив запит до Кобеляцької лікарні про надання меддокументації стосовно [PERSON] , і саме цей слідчий, на думку позивачів, надав можливість підробити всю меддокументацію, не витребував всі документи, нормативні акти, не опитав головного лікаря. 24 серпня 2003 року незаконно була винесена постанова слідчого про порушення кримінальної справи, з посиланням на висновки Полтавського обласне бюро СМЕ № 164. Тоді як цей доказ був здобутий незаконним шляхом, без порушення кримінальної справи. Разом із цим, позивач у 2004 році написав заяву про вчинення злочину лікарем [PERSON] . Слідчий Кобеляцької районної прокуратури Кулєшов О. В. 29 грудня 2004 року виніс постанову про закриття кримінального провадження. 26 квітня 2005 року суд відмовив йому у задоволенні скарги на цю постанову слідчого. Апеляційним судом Полтавської області 05 серпня 2005 року це рішення було скасовано та надані вказівки: з`ясувати правила оформлення на госпіталізацію, тощо. Це рішення суду не виконане до цього часу. У позові зазначають, що після задоволення відводу прокурор Полтавської області направив матеріали в прокуратуру Новосанжарського району, але матеріали направили 28 вересня 2005 року в Козельщинську районну прокуратуру. Розслідування справи активно гальмувалось, ніяких мір не вживалося ні в Кобеляцькій прокуратурі, ні в прокуратурі Козельщинського району для притягнення до відповідальності злочинців. Жодних заходів не вживалося, щоб довести факти фальсифікації медичних документів картки стаціонарного хворого № 4143, не витребовувались Журнали амбулаторних хворих, інші документи. Позивачі зазначають, що матеріали пролежали в Козельщинській прокуратурі близько 3-х років. Всі постанови про відмову в порушенні кримінальної справи були скасовані Козельщинським районним судом Полтавської області. Потім матеріали були незаконно повернуті в прокуратуру Кобеляцького району, а далі передали в Кобеляцьку міліцію. Дільничний виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, яка була скасована. Справа перебувала в провадженні кількох слідчих та 04 грудня 2014 року було призначено судово-медичну експертизу, справа 3 роки пролежала в Кобеляцькій поліції. На всі питання, які він фактично поставив, експерти Харківського бюро СМЕ надали відповідь. Після задоволених відводів матеріали були передані в Новосанжарську поліцію, де слідчим були частково задоволені клопотання. Позивачі наголошують на тому що слідчі, призначаючи експертизу, відправляли в експертне бюро матеріали перевірок, але меддокументацію з медичних закладів не витребовували. Експертизи проводились Полтавським обласним бюро СМЕ, Харківським бюро СМЕ, Дніпропетровським обласним бюро СМЕ, всі вони виявили, що контрольні рентген-знімки, зроблені в Кобеляцькій ЦРЛ 24 серпня 2003 року, щодо травмованої руки [PERSON] , були зроблені неякісно і не давали можливості визначити, чи було вправлено перелом, чи ні. Наступна постанова слідчого була скасована суддею Комсомольського суду 19 листопада 2018 року. Матеріали кримінального провадження були передані в Автозаводський районний відділ поліції міста Кременчука. Зазначають, що вже давно минули строки притягнення до кримінальної відповідальності, але справа до цих пір розслідується. У зв`язку з цим відповідачі завдали позивачам значної моральної шкоди. Позивач змушений був писати тисячі звернень, здобувати докази, подавати позови до суду. І навіть тоді, коли з`явились докази, що він від госпіталізації дитини не відмовлявся, це ігнорується судами, прокурорами, слідчими. На його думку, слідчі та прокурори тільки тим і займалися, що приховували злочин, а позивач виснажувався фізично і матеріально для написання різних заяв і скарг, подавав позови до суду тощо. Стверджують, що відповідачі завдали [PERSON] матеріальної шкоди, яку він оцінює в 10 млн грн. Зокрема, листування з органами влади, МОЗ України, прокуратурами, поліцією, міліцією, судами, Кабміном тощо, становить декілька тисяч аркушів. Також із вини відповідачів позивач захворів гіпертонією, не зміг ніде працювати, в нього виникла хвороба обох очей, що є незворотним наслідком психологічних перенавантажень. Позивачу [PERSON] відповідачі завдали моральної шкоди, яку він оцінює в 10 млн грн. Так, відповідачі жодним чином не збиралися розслідувати злочин і вони не зупинили злочин, що привело до того, що з 26 серпня 2003 року по 10 жовтня 2003 року його залікували в Кобеляцькій лікарні та Полтавських лікарнях. Разом із цим його батько був змушений 18 років вести листування, їздити в суди, він увесь час переживав та душевно страждав. Позивачу [PERSON] було завдано матеріальну шкоду, яку вона оцінює в 10 млн грн. Так, протягом 18 років вона відчувала душевні страждання від того, що злочинці залишилися не покараними і ніхто жодних заходів не вживав для того, щоб притягти останніх до відповідальності. Стверджує, що покалічили її рідного сина і 18 років знущаються над їх сім`єю. Позивачу [PERSON] відповідачами завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 млн грн. Лікарі покалічили його брата, а слідчі, прокурори 18 років знущалися над їх сім`єю. Він це все з дитинства бачив і чув, дуже переживав і захворів невиліковною хворобою та став особою з інвалідністю 2 групи. Однією з причин захворювання вказують нервові стреси. На підставі викладеного, позивачі звернулися за судовим захистом. 25 листопада 2021 року ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області відмовлено у відкритті провадження у вищевказаній цивільній справі. 02 березня 2022 року згідно з постановою Полтавського апеляційного суду ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2021 року скасовано; справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 25 березня 2022 року ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області позовну заяву залишено без руху. 09 травня 2022 року ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області позовну заяву повернуто позивачам. 14 липня 2022 року постановою Полтавського апеляційного суду ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 травня 2022 року скасовано, а матеріали справи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження по справі. 01 серпня 2022 року ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. 18 серпня 2022 року від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги незаконними діями, бездіяльністю працівників прокуратури та поліції, а також неефективністю ведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013180190000050 від 10 січня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, за фактом неналежного надання медичної допомоги [PERSON] . Відповідач вважає цей позов безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Зазначає про те, що 09 січня 2013 року до Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області з Новосанжарського районного суду Полтавської області на додаткову перевірку надійшов відмовний матеріал від 20 липня 2012 року № 1731 за фактом неналежного виконання професійних обов`язків головним лікарем Кобеляцької ЦРЛ Супруненко I. I. До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості від 10 січня 2013 року за № 12013180190000050 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, та, відповідно, розпочато досудове розслідування за фактом можливого неналежного надання медичної допомоги [PERSON] 24 серпня 2003 року о 16:45 год до приймального відділення Кобеляцької ЦРЛ у м. Кобеляки звернувся [PERSON] , 1994 р.н., пояснивши, що він впав із драбини, про що було зроблено відповідний запис у журналі приймального відділення за № 3498. При огляді лікарем приймального відділення діагностовано переломо-звих в лівому ліктьовому суглобі, в зв`язку з чим [PERSON] госпіталізовано та призначена консультація лікарів травматолога і анестезіолога. Ургентний лікар-травматолог, завідуючий травматологічним відділенням Кобеляцької ЦРЛ [PERSON] після огляду дитини виявив: в верхній третині лівого передпліччя деформацію, біль при пальпації, набряк м`яких тканин, звих головки променевої кістки, при збереженні рухів пальців кістки та визначенні пульсації на променевій артерії. По закінченні обстеження встановлений діагноз: Закритий звих голівки променевої кістки, перелом верхньої третини ліктьової кістки лівого передпліччя зі зміщенням (перелом-звих Монтеджа). Після цього [PERSON] під загальним знеболюваним (внутрішньовенним наркозом кетаміном, проведеним лікарем анестезіологом - головним лікарем Кобеляцької ЦРЛ Супруненко І. І.) виконав репозицію перелому ліктевої кістки і звиху променевої кістки, іммобілізував ліву руку лонгентною гіпсовою пов`язкою від пальців кісті до середньої третини лівого плеча, та призначив контрольну рентгенографію, знеболюючі, антибіотики, нагляд за травмованою кінцівкою, загально-клінічні обстеження, а також розпорядився перевести дитину в підготовлену в травматологічному відділенні палату для нагляду. Проте, в травматологічне відділення Кобеляцької ЦРЛ [PERSON] не госпіталізований, у зв`язку з небажанням батьків, про що зроблено відповідний запис в історії хвороби. Батьки забрали дитину додому самостійно. Відповідно до висновку службового розслідування, проведеного згідно розпорядження Управління охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації від 04 вересня 2003 року № 1170р, комісією встановлено, що надання першої допомоги дитині [PERSON] в Кобеляцькій ЦРЛ 24 серпня 2003 року проведено в повному обсязі, відповідно до Тимчасових стандартів обсягів діагностичних досліджень, лікувальних закладів та критеріїв якості лікування дітей, затверджених МОЗ України від 27 липня 1998 року № 226. У відзиві звертає увагу на те, що зазначений висновок аналогічний висновкам інших службових перевірок, які проводились згідно розпорядження управління охорони здоров`я від 01 грудня 2003 року № 1719 та згідно листа МОЗ України від 03 грудня 2003 року № 420-534. 28 липня 2004 року помічник прокурора Кобеляцького району Свердлов А. Ю. прийняв рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно завідуючого травматологічним відділенням Кобеляцької ЦРЛ Півня М. А. та головного лікаря Кобеляцької ЦРЛ Супруненко І. І. на підставі ст. 6 п. 2 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях вказаних лікарів Кобеляцької центральної районної лікарні ознак злочинів, передбачених ст.ст. 137, 140 КК України. Також у ході проведення перевірки працівниками прокуратури неодноразово виносились постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за вищевказаним фактом. У кримінальному провадженні отримано висновок судово-медичної експертизи Харківського обласного бюро судово-медичних експертиз МОЗ України № 520 К3/201 Іг.пп. У зв`язку із недостатньо повними відповідями на запитання в призначеній експертизі для прийняття рішення у кримінальному провадженні, 04 грудня 2014 року слідчий Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області призначив експертизу з уточненими запитаннями до Головного бюро СМЕ МОЗ України. Матеріали кримінального провадження передано на вивчення експертам. У подальшому 08 лютого 2016 року до Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області надійшла постанова першого заступника прокурора Полтавської області старшого радника юстиції Легеньковського О. В. про передачу кримінального провадження іншому органу досудового розслідування. У ході досудового розслідування до Новосанжарського ВП надійшов лист з Головного бюро СМЕ МОЗ України про те, що постанова про призначення експертизи знята з черги у зв`язку з відсутністю медичної документації, яка необхідна для проведення СМЕ, що перебуває у [PERSON] . Водночас [PERSON] направлявся лист з відміткою про отримання, в якому вказано, що у зв`язку з необхідністю проведення СМЕ у Головному бюро судово-медичної експертизи, у кримінальному провадженні № 12013180190000050 за фактом неналежного виконання професійних обов`язків лікарями Кобеляцької ЦРЛ, просять надати наявну медичну документацію. Також відповідно до листа Головного бюро СМЕ МОЗ України встановлено, що без наданої медичної документації проведення СМЕ неможливе. Так само виконуючий обов`язки начальника Головного бюро СМЕ МОЗ України Марченко А. І. тричі направляв листи до прокуратури Козельщинського району Полтавської області щодо необхідності надати медичну документацію в оригіналі, так як ксерокопії, що містяться в матеріалах справи, є неякісними, що призводить до неможливості проведення судово-медичного дослідження. Окрім того, [PERSON] повідомлено про те, що батько дитини [PERSON] двічі (04.04.2006 та 23.05.2006) надіслав листи з вимогою зупинення проведення судово-медичної експертизи. 24 травня 2016 року до Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України надійшла копія ухвали слідчого судді Новосанжарського районного суду Полтавської області Гаврилюка О. І. від 26 квітня 2016 року, якою зобов`язано слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Курбанова М. Ш. зупинити проведення експертизи щодо перевірки лікування [PERSON] . Разом із тим, 11 липня 2017 року до Новосанжарського відділення прокуратури надійшла ухвала слідчого судді Козельщинського районного суду Лизенка А. В., відповідно до якої органу досудового розслідування встановлено строк для прийняття рішення про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013180190000050 у формі, передбаченій ст. 283 КПК України. На виконання вказаної ухвали суду матеріали кримінального провадження повернуті з Головного бюро СМЕ МОЗ для прийняття рішення у справі. У подальшому 30 серпня 2017 року слідчим СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Курбановим М. Щ. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 19 листопада 2018 року вказану постанову про закриття кримінального провадження скасовано ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області, проведення досудового розслідування відновлено. На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, остаточне рішення не прийнято. Зазначає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди на загальну суму 40000000 грн не підлягають задоволенню. Вважає, що бездіяльність службових чи посадових осіб органів прокуратури, зокрема, Офісу Генерального прокурора, щодо неналежного, на думку заявника, здійснення досудового розслідування кримінального провадження, як одного зі складових елементів цивільної відповідальності, повинна бути доведена, тобто має підтверджуватись в силу ст. 79 ЦПК України належними доказами. Між тим, позивачами не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували: наявність заподіяної відповідачем шкоди (матеріальної та моральної), протиправність бездіяльності її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і противоправними діями заподіювача. Разом із цим, матеріали справи не містять жодної ухвали слідчого судді чи судового рішення, яке набрало законної сили, яким би визнавались дії чи бездіяльність уповноважених осіб органів прокуратури, зокрема, Офісу Генерального прокурора (в частині неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні), протиправними, що виключає цивільно-правову відповідальність. У той же час будь - яких доказів на обґрунтування своїх вимог в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями та бездіяльністю працівників прокуратури, зокрема, Офісу Генерального прокурора, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013180190000050 від 10 січня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, за фактом неналежного надання медичної допомоги [PERSON] у Кобеляцькій ЦРЛ, позивачами не надано. Також позивачі, звернувшись до суду з цим позовом, покликаються на незаконність бездіяльності працівників місцевих прокуратур та Офісу Генерального прокурора, що встановлено ухвалами Новосанжарського районного суду Полтавської області, Козельщинського районного суду Полтавської області, Комсомольського міського суду Полтавської області. Однак реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого або прокурора та задоволення таких скарг слідчим суддею, сама по собі не свідчить про незаконність прийняття рішень, які обмежують права і свободи позивача, а зводиться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Такі ухвали підтверджують лише факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінальним процесуальним законодавством. Надмірна тривалість досудового розслідування не є по суті бездіяльністю органу досудового розслідування, а лише свідчить про незгоду позивача зі строками розслідування відповідного кримінального провадження. Сам по собі той факт, що ухвалами Козельщинського районного суду задоволено скарги [PERSON] та зобов`язано прокурорів Козельщинської районної прокуратури та прокуратур Новосанжарського та Кобеляцького районів Полтавської області вчинити певні дії, не підтверджує заподіяння ними або Офісом Генерального прокурора шкоди позивачам, не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю працівників прокуратури місцевих прокуратур, Офісу Генерального прокурора та настанням шкоди (т. 2 а. с. 56-71). 18 серпня 2022 року від керівника Полтавської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить провадження у справі за позовом в частині визнання незаконними і протиправними дій та бездіяльності відповідачів - прокурорів, поліції, міліції, що виразилась у неякісному проведенні дослідчої перевірки, слідства, у створенні тяганини, приховування злочину за заявою про злочин від 04 вересня 2003 року за фактом каліцтва [PERSON] 24 серпня 2003 року в Кобеляцькій лікарні закрити, у зв`язку із непідсудністю позовних вимог суду цивільної юрисдикції; провадження у справі до Кобеляцького відділення Решетилівської окружної прокуратури, прокуратури Козельщинського району та прокуратури Новосанжарського району закрити; в решті позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Полтавської обласної прокуратури - відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що 30 серпня 2017 року слідчий СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Курбанов М. Ш. прийняв рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Постанову про закриття кримінального провадження 19 листопада 2018 року скасовано ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області, проведення досудового розслідування відновлено. На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, кінцеве рішення не прийнято. Позивачі обґрунтовують позовні вимоги, зокрема, надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження. При цьому, слід зазначити, що прокурором факти порушення розумних строків досудового розслідування не встановлювались, а тому рішення в порядку статті 308 КПК України щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування не приймались. Дії працівників прокуратури неправомірними не визнавалися і до дисциплінарної відповідальності останні не притягувалися. Отже, саме лише твердження позивача про неефективність досудового розслідування у кримінальному провадженні не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Вважає, що позивачами не доведено порушень у діях працівників органів прокуратури в контексті наявності трьох обов`язкових складових елементів цивільно-правової відповідальності: протиправної дії, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку. Позивачі, окрім власних тверджень про надмірну тривалість досудового розслідування та спричинення вказаним їм сильних душевних страждань, будь-яких передбачених ЦПК України доказів не надали. Також позивачі не зазначили, з яких саме міркувань вони виходили, визначаючи відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 40 мільйонів гривень, та якими належними, допустимими і достовірними доказами це підтверджується. Розрахунок такої шкоди позивачами не надано та належними доказами не підтверджено. Окрім цього, позивачі просять стягнути з Держави на їх користь моральну шкоду, не розмежовуючи при цьому шкоду, спричинену їм діями чи бездіяльністю працівників Головного управління національної поліції в Полтавській області, та окремо - органами прокуратури. Зазначає, що фактів порушення вимог чинного законодавства у діяльності працівників Полтавської обласної прокуратури за висновками службових розслідувань чи рішеннями судів встановлено не було. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого чи прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Вважає, що твердження позивачів про надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні не свідчить про протиправність дій відповідачів та не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Позивачі не надали доказів звернення у рамках кримінального провадження зі скаргами щодо незаконності дій працівників правоохоронних органів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Те, що позивачі не оскаржували у передбаченому законодавством порядку дії працівників правоохоронних органів, у свою чергу, зумовлює відсутність факту встановлення таких дій незаконними та протиправними. Вважає, що позовна вимога (пункт 1 позовної заяви) про визнання незаконними і протиправними дій та бездіяльності відповідачів - прокурорів, поліції, міліції, що виразилась у неякісному проведенні дослідчої перевірки, слідства, у створенні тяганини, приховування злочину по заяві про злочин від 04 вересня 2003 по факту каліцтва [PERSON] 24 серпня 2003 року в Кобеляцькій лікарні - не підсудна суду цивільної юрисдикції, оскільки, суд у порядку цивільного судочинства позбавлений можливості надавати оцінку діяльності правоохоронних органів під час здійснення ними досудового розслідування, та у чинному кримінальному процесуальному законодавстві передбачений певний порядок вчинення таких дій. А тому провадження у цій частині позовних вимог підлягає закриттю. Щодо визначення кола відповідачів у справі, то позивачі пред`явили позовні вимоги до прокуратури Полтавської області, водночас наказом Генерального прокурора від 08 вересня 2020 року № 414, 11 вересня 2020 року визначено днем початку роботи Полтавської обласної прокуратури. Наказ оприлюднено у державному друкованому виданні Голос України від 09 вересня 2020 року за № 164 (7423). Крім того, відповідачами у справі вказані Кобеляцьке відділення Решетилівської прокуратури та прокуратури Козельщинського та Новосанжарського районів. На теперішній час прокуратури Козельщинського та Новосанжарського районів ліквідовані. Кобеляцького відділення Решетилівської прокуратури в системі органів прокуратури - не існує. Тому, зазначені прокуратури не можуть бути відповідачами у справі. Також окружні прокуратури не проходили державну реєстрацію у порядку встановленому законом, вони не є самостійними юридичними особами, тому, з урахуванням викладеного, провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в частині позовних вимог до Кобеляцького відділення Решетилівської окружної прокуратури, прокуратури Козельщинського району та прокуратури Новосанжарського району підлягає закриттю (т. 2 а. с. 81-96). 19 серпня 2022 року під представника МВС України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би протиправні дії з боку працівників МВС України. Вищезазначене кримінальне провадження не перебувало на розгляді в центральному апараті МВС, а отже Міністерством не порушувалось прав позивача. У позовній заяві та доданих до неї документах дані про вину безпосередньо посадових осіб центрального апарату МВС України у спричиненні позивачам моральної шкоди відсутні. Наголошує на тому, що позивачі не наводять у позовній заяві жодних випадків прийняття посадовими особами МВС України процесуальних рішень в рамках досудового розслідування кримінальної справи. Вважає, що позивачами не зазначено у заявленій позовній заяві жодних належних та допустимих доказів, що підтверджували б протиправність дій з боку МВС України, які в результаті могли б спричинити завдання їм моральної шкоди. Робить висновок, що МВС України є неналежним відповідачем в даній справі, та вважає протиправним і необґрунтованим факт визначення позивачами відповідача у справі Міністерства внутрішніх справ України, яке прав і інтересів позивачів не порушувало та, відповідно, не може нести відповідальність перед ними (т. 2 а. с. 11-113). 23 серпня 2024 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи вищезазначена цивільна справа надійшла до провадження судді Шевченківського (Октябрського) районного суду міста Полтави Чуванової А. М. 26 серпня 2024 року ухвалою суду справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15 жовтня 2024 рокуухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Міністерства внутрішніх справ України Отрода Т. Ю. про заміну відповідача. 15 жовтня 2024 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання сторони позивача про витребування доказів (матеріалів кримінального провадження, скарг та заяв [PERSON] ). 15 жовтня 2024 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А. М. 15 жовтня 2024 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А. М. 11 лютого 2025 року ухвалою суду замінено назву відповідачів у справі, а саме: Офісу Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора; прокуратури Полтавської області на Полтавську обласну прокуратуру; Кобеляцького відділення Решетилівської прокуратури на Кобеляцький відділ Решетилівської окружної прокуратури; прокуратури Козельщинського району на Козельщинський відділ Глобинської окружної прокуратури; Новосанжарського відділення поліції на Новосанжарський РВ ГУНП в Полтавській області. 11 лютого 2025 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання сторони позивача про витребування доказів, а саме: матеріалів кримінального провадження № 12013180190000050. 11 лютого 2025 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А.М. 31 березня 2025 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А.М. 21 травня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 26 серпня 2025 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А.М. 25 вересня 2025 року ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про залучення співвідповідачів залишено без задоволення. 25 вересня 2025 року ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про забезпечення доказів (огляд доказів за місцем проживання позивача) залишено без задоволення. 25 вересня 2025 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А.М. 12 листопада 2025 рокуухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. 12 листопада 2025 рокуухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про проведення прямої трансляції судових засідань - залишено без задоволення. 12 листопада 2025 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А.М. 24 лютого 2026 року ухвалою суду залишено без розгляду заяви позивача [PERSON] від 21 листопада 2025 року та від 20 лютого 2026 року про відвід судді Чуванової А. М. 24 лютого 2026 року ухвалою суду клопотання позивача [PERSON] про призначення у справі судової психологічної експертизи залишено без задоволення. В судове засідання, призначене 24 лютого 2026 року о 13 год 00 хв., позивач (представник позивачів) [PERSON] , позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені у встановленому законом порядку, завчасно та належним чином. Від позивача (представника позивачів) [PERSON] на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи на інший день, у зв`язку з хворобою, в якій останній зазначив, що йому рекомендований ліжковий режим і душевний спокій. Представники відповідачів Кобеляцького відділу Решетилівської окружної прокуратури, Козельщинського відділу Глобинської окружної прокуратури, Кобеляцького відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції, Новосанжарського РВ ГУНП в Полтавській області, Автозаводського районного відділу поліції м. Кременчука, прокуратури Новосанжарського району, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України до суду не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку. На вирішення учасників процесу поставлено питання про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Представник відповідачів Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури Марченко О. А. в судовому засіданні просила продовжити розгляд справи за відсутності позивачів, які вже неодноразово поспіль не з`являються до суду, та за відсутності представників відповідачів. Заслухавши думки представника відповідачів, суд вважає можливим відповідно до положень ст. 223 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторони позивачів, виходячи з таких підстав. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з ч. 3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Слід зазначити, що суд загалом призначив у підготовчому провадженні 11 (одинадцять) судових засідань, а саме: 20 вересня 2024 року о 13:00 год, 15 жовтня 2024 року о 13:00 год, 14 листопада 2024 року о 13:00 год, 09 грудня 2024 року о 13:00 год, 15 січня 2025 року о 13:00 год, 11 лютого 2025 року о 10:00 год, 04 березня 2025 року о 13:00 год, 19 березня 2025 року о 10:00 год, 31 березня 2025 року о 13:00 год, 23 квітня 2025 року о 13:00 год, 21 травня 2025 року о 13:00 год. Суд неодноразово відкладав підготовчі засідання у зв`язку з неявкою до суду позивачів загалом 5 (п`ять) разів. Після закриття підготовчого провадження суд призначив для розгляду справи по суті загалом 11 (одинадцять) судових засідань, а саме: 19 червня 2025 року о 13:00 год, 10 липня 2025 року о 13:00 год, 26 серпня 2025 року о 13:00 год, 25 вересня 2025 року о 13:00 год, 10 жовтня 2025 року о 13:00 год, 12 листопада 2025 року о 13:00 год, 27 листопада 2025 року о 14:00 год, 08 грудня 2025 року о 14:00 год, 13 січня 2026 року о 13:00 год, 28 січня 2026 року о 13:20 год, 24 лютого 2026 року о 13:00 год. Суд неодноразово відкладав судові засідання при розгляді справи по суті, у зв`язку з неявкою до суду позивачів, загалом 8 (вісім) разів. Позивач (представник позивачів) [PERSON] , позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду повторно (поспіль) не з`явилися в судові засідання, призначені: 27 листопада 2025 року о 14:00 год, 08 грудня 2025 року о 14:00 год, 13 січня 2026 року о 13:00 год, 28 січня 2026 року о 13:20 год, 24 лютого 2026 року о 13:00 год. Водночас суд констатує, що позивачі обізнані про дане судове провадження. Сторона позивачів в попередніх судових засіданнях протягом розгляду справи фактично позовні вимоги підтримувала та просила задовольнити. Таким чином, враховуючи вищевказані положення ст. 223 ЦПК України, те що сторона позивачів повторно (вп`яте поспіль) не з`явилася до суду, про розгляд справи позивачі та їх представник повідомлені належним чином, в матеріалах справи відсутні дані про те, що позивачі не підтримують свої позовні вимоги, тому суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутності сторони позивачів. Також суд вважає можливим відповідно до положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України розглянути справу за відсутності представників відповідачів. В судовому засіданні представник відповідачів Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури - Марченко О. А. позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у письмовому відзиві. Зазначила, що оскарження дій чи бездіяльності не свідчить про незаконність дій. Позивачами не доведено розмір моральної шкоди. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Заслухавши представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 09 січня 2013 року до Кобеляцького РВ УМВС України в Полтавській області з Новосанжарського районного суду Полтавської області на додаткову перевірку надійшов відмовний матеріал від 20 липня 2012 року № 1731 за фактом неналежного виконання професійних обов`язків головним лікарем Кобеляцької ЦРЛ Супруненко I. I. 10 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12013180190000050 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, та розпочато досудове розслідування за фактом можливого неналежного надання медичної допомоги [PERSON] . Відповідно до матеріалів позову, позивачів визнано потерпілими у зазначеному кримінальному провадженні. На теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013180190000050 триває, остаточне рішення у ньому не прийнято. Слідчі та прокурори неодноразово приймали рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та про закриття кримінального провадження, які надалі скасовувалися прокуратурою та судами Полтавської області. Матеріали справи містять численні постанови слідчих, прокурорів про відмову у порушенні кримінальної справи (зокрема в т. 5 а. с. 66-68, 82, 83-84, 85, 172-174, 262-264), які згодом були скасовані за скаргами позивача. Також у справі наявні докази неодноразових звернень позивачів із заявами та скаргами на дії, бездіяльність слідчих, які розглянуті слідчими суддями та задоволені (зокрема в т. 5 а. с. 63-65, 99-100, 101-102, 232-235, 253-254; т. 7 а. с. 119-120, 121-122, 137-138). 05 серпня 2005 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області скасовано постанову судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 квітня 2005 року про відмову у задоволенні скарги [PERSON] та постанову помічника прокурора Кобеляцького району від 29 грудня 2004 року про відмову у порушенні кримінальної справи, а справу направлено прокурору Кобеляцького району для проведення додаткової перевірки (т. 8 а. с. 22-25). 19 листопада 2018 року ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області скасовано постанову слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Курбанова М. Ш. від 30 серпня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013180190000050 від 10 січня 2013 року (т. 5 а. с. 57-60). Матеріали справи містять численні звернення позивачів до правоохоронних органів, на які надіслані відповіді (зокрема в т. 5 а. с. 69-82, 98, 169-171, 188, 189, 190, 191, 192, 193, 194, 195, 196, 259-260; т. 6 а. с. 128, 133, 135, 153, 164, 230-231; т. 7 а. с. 129-131, 134, 139, 143, 146, 148, 149, 150-151, 152). Наявні численні звернення позивачів до органів державної влади, народних депутатів України (зокрема в т. 5 а. с. 187, 197, 209, 210; т. 7 а. с. 123). Медичні документи про стан здоров`я, на які покликаються позивачі, містяться, зокрема, в т. 7 а. с. 153-161, 174. 05 червня 2012 року згідно з рішенням Козельщинського районного сулу Полтавської області позов [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] задоволено частково. Визнано недостатньою і неякісною медичну допомогу надану [PERSON] , 1994 року народження, лікарями Кобеляцької центральної районної лікарні, Полтавської міської дитячої лікарні, Полтавської обласної клінічної лікарні в період лікування з 24 серпня 2003 року по 10 жовтня 2003 року. Стягнуто з Кобеляцької центральної районної лікарні на користь [PERSON] витрати на лікування сина в сумі 2582,43 грн і витрати на проведення експертних досліджень в сумі 2481,59 грн. Стягнуто з Кобеляцької центральної районної лікарні на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50000 грн, на користь [PERSON] і [PERSON] моральну шкоду в розмірі по 10000 грн. кожному. Стягнуто з Полтавської міської дитячої лікарні на користь [PERSON] 10000 грн моральної шкоди і на користь [PERSON] 847,00 грн витрат на лікування сина. Стягнуто з Полтавської обласної дитячої клінічної лікарні на користь [PERSON] 20000 грн моральної шкоди і на користь [PERSON] 847,00 грн матеріальної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 19 липня 2012 року згідно ухвали апеляційного суду Полтавської області (т. 5 а. с. 86-93). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі Пелісьє і Сассі проти Франції (Pelissier and Sassi v France); §35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі Філіс проти Греції (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визначеній в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі "SmithandGrady v. The UK" (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі "Aksoy v. Turkey" (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України"). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься "ефективним", якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування, викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18). Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені і у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади або органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. ЄСПЛ у цих справах виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. Відшкодування шкоди, завданої неефективним розслідуванням злочину, може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку представляють органи, що мають для цього достатню компетенцію. На це вказав Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2024 року по справі № 522/10157/20 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю посадових осіб при проведенні досудового розслідування (неефективне розслідування). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. У цій справі позивачі, звертаючись до суду з позовом, обґрунтували свої вимоги не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а покликалися на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки слідство триває, починаючи з 2013 року до часу звернення до суду із позовними вимогами та досудове розслідування триває до теперішнього часу (загалом більше, ніж 13 років). Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2013 року, тобто більше 8 років до дня (23 листопада 2021 року) звернення позивачів до суду із позовними вимогами, органи досудового розслідування не вчинили належних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування з метою, щоб той, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. Отже, за вищевказаний час відповідно до вимог КПК України орган досудового розслідування мав би прийняти відповідне процесуальне рішення. Згідно з матеріалами позову, органи досудового розслідування систематично бездіяли щодо проведення повного та швидкого розслідування, потерпілі (позивачі у справі) змушені були звертатися до прокуратури області, Генеральної прокуратури України, Національної поліції України з клопотаннями, заявами і скаргами на бездіяльність слідчих органів, з метою притягнення винних осіб до відповідальності, що не входить до їх звичайної діяльності та призводить до моральних страждань. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні трансформують шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування обчислює шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Позивачі вказують, що через бездіяльність та невиконання відповідачами вимог кримінального процесуального законодавства вони зазнали моральної шкоди. Неправомірні дії відповідачів призвели до того, що вони витрачають свій час та сили, що позбавляє їх можливості продовжувати активне особисте та суспільне життя. Суд установив, що неналежне розслідування справи, де позивачі є потерпілими, дійсно мало негативний вплив на позивачів. Однак матеріали справи не містять даних про те, що негативні емоції позивачів досягли такого рівня страждання або приниження, що суттєво змінило їх особисте або суспільне життя. Позивачі не зазначили обставин, які би впливали на формування розміру грошового відшкодування завданих їм моральних втрат або обґрунтування суми в 10 млн грн кожному, необхідної їм для відновлення свого стану. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). ЄСПЛ у справі Тома проти Люксембургу (2001 рік) використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять розумність та справедливість при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях Тома проти Люксембургу (2001 рік), Калок проти Франції (2000 рік) та Недбала проти Польщі (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Принцип справедливості вимагає не просто застосування закону, а його застосування таким чином, щоб це було пропорційно, не дискримінаційно та забезпечувало ефективний захист прав. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 757/24363/20). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таким чином, виходячи із наданих позивачами доказів, засад розумності, виваженості і справедливості, враховуючи усі обставини цієї справи, глибину моральних страждань, їх тривалість протягом 13 років, суд доходить висновку про необхідність стягнення на користь кожного з позивачів по 5000 грн на відшкодування моральної шкоди, який є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до безпідставного збагачення позивачів за рахунок коштів державного бюджету. Однак суд вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди спричиненої, на думку позивачів, приховуванням особливо тяжкого злочину проти дитини, у зв`язку з тим, що така вимога є передчасною та недоведеною, оскільки кримінальне провадження ще не завершено. Доводи відповідачів, що ухвали слідчих суддів підтверджують лише факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінальним процесуальним законодавством, а не про завдання особам моральної шкоди, суд відхиляє, оскільки наведені вище ухвали слідчих суддів в сукупності з тривалим та безрезультатним досудовим розслідуванням доводять спричинення позивачам моральної шкоди. В результаті таких дій та бездіяльності відповідачів, потерпілі тривалий час не можуть домогтися покарання осіб, що вчинили кримінальне правопорушення. Кошти державного бюджету належать державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, провадження № 61-3288 св19. Частина 3 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] частково, та стягнення з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди по 5000 грн кожному з позивачів. В задоволенні інших вимог позивачів слід відмовити. Судові витрати у справі необхідно компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial