Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

До провадження Шевченківського районного суду міста Полтави з Подільського районного суду міста Полтави надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 362525206 від 05.03.2021 року в розмірі 140142,58 грнта витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Позов обґрунтований тим, що 05.03.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 362525206 на суму 22000 грн на 30 днів, що підписаний відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора MNV55PW3. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 року. В подальшому укладені додаткові угоди щодо продовження терміну дії Договору факторингу. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 08/07/25-Е. 08.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено Договір факторингу № 08/07/25-Е відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЕЙС» відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором. Загальна сума заборгованості, право вимоги на яку перейшло до ТОВ «ФК «ЕЙС» за Кредитним договором № 362525206 від 05.03.2021 року становить 140142,58 грн, яка складається з: 21995,99 грн - заборгованість по тілу кредиту; 118146,59 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Відповідач не виконує умови взятого на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом. Станом на день звернення із даним позовом до суду заборгованість за кредитним договором не погашена. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 05.11.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Одночасно було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 02.12.2025 року, на виконання цієї ухвали суду, від представника АТ «СЕНС БАНК» до суду надійшла запитувана інформація стосовно [PERSON] , а також виписка по рахунку останньої. У зв`язку із неявкою учасників справи, яких повідомлено про дату, час та місце судового засідання, 12.01.2026 року судове засідання відкладено на 25.02.2026 року 27.01.2026 року до суду через систему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позов від [PERSON] , у якому відповідач просила продовжити строк для подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки положення ст.1078 ЦК України передбачено передачу права вже існуючої вимоги, а майбутня вимога є похідною від дійсної вимоги і вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника за основним зобов`язанням. На день укладення договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» № 28/1118-01 від 28.11.2018 року боржника в особі відповідачки [PERSON] не існувало, а тому виникнення вимоги до неї на підставі цього договору факторингу неможливе. Вважала, що позивач не надав доказів на підтвердження переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до відповідача. 29.01.2026 року до суду через систему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив від представника позивача, у якій зазначив, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року діяв до 28.11.2019 року та в подальшому було укладено додаткові угоди про продовження строку дії вказаного договору факторингу до 31.12.2024 року. Предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у реєстрах прав вимоги. Так, згідно із п.п.1.2, 1.3, 1.5 договору факторингу під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому. Перелік кредитних договорів наводиться у додатках до договору Реєстрах прав вимоги, що означають перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. За викладених обставин вважав, що сторони виконали умови договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року належним чином, а тому право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», передача права вимоги здійснена за реєстрами, що знаходяться в додатках, на момент включення кредитного договору № 362525206 до реєстру право вимоги вже існувало та не є майбутнім. За аналогічних підстав вважав належним виконання договорів факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року та № 08/07/25-Е від 08.07.2025 року. Просив позов задовольнити та стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 140142,58 грн та судові витрати. 02.02.2026 року до суду через систему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло заперечення на відповідь на відзив від відповідача, у якому зазначила, що поданий позивачем реєстр права вимоги №167 від 04.01.2022 року на виконання договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року не відповідає вимогам до форми його складання, позивач хибно вважає, що в рамках одного договору факторингу можуть з`являтися майбутні вимоги, які виникають після укладення такого договору, тому у позивача відсутнє право вимоги за кредитним договором № 362525206. Крім того, вважала, що виписка з особового рахунку [PERSON] не є належним доказом невиконаного кредитного зобов`язання відповідачем, у матеріалах справи відсутні докази продовження строку кредитного договору № 362525206 після закінчення дисконтного періоду 04.04.2021 року, здійснення позичальником сплати нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця встановлено функцію продовження строку дисконтного періоду, відтак підстави для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у період з 05.04.2021 року по 04.01.2022 року поза межами строку кредитування відсутні. 25.02.2026 року до суду через систему ЄСІТС «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника позивача на заперечення відповідача, у яких зазначено, що три проценти річних від простроченої суми за весь період прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних, кредитним договором № 362525206 від 05.03.2021 року передбачено розмір прострочених відсотків та конкретну процентну ставку в період прострочення, тому усі нарахування здійснювалися в межах умов кредитного договору. За умовами кредитного договору існувало два періоди нарахування процентів: за користування кредитними коштами та за користування кредитними коштами відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України і за весь час прострочення. Тому вважав, що у позивача наявні правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії згідно із ст. 1048 ЦК України, так і після спливу строку кредитування відповідно до ст.625 ЦК України. У судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з?явилася, належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи, не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Зокрема, надіслані на адресу відповідача рекомендовані листи з копією ухвали про відкриття провадження у справі, з повідомленням про розгляд справи, [PERSON] не було вручено, а поштові відправлення повернуто з відмітками «адресат відсутній». Отже, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд судом цивільної справи, учасником якої вона є. 27.01.2026 року до суду через систему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позов від [PERSON] , у якому відповідач просила продовжити строк для подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи клопотання відповідача про продовження процесуального строку для подання відзиву суд виходить із такого. Відповідно до ч.2 ст.127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Згідно із ч.3 ст.127 ЦПК України якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Судом встановлено, що ухвалою суду від 05.11.2025 року відкрито провадження у справі та роз`яснено відповідачу, що він має право подати відзив на позов, який відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України, та додати до нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, якщо такі докази не надані позивачем, та документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи, у 15-денний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Згідно із довідкою від 05.11.2025 року про доставку електронного документу, копію ухвали про відкриття провадження у справі, з повідомленням про розгляд справи до електронного кабінету [PERSON] доставлено 08.11.2025 року о 15:17:07. Клопотання [PERSON] про продовження строку вмотивоване тим, що вона тривалий час не могла відновити доступ до електронного кабінету, оскільки перебуває за межами Державного кордону України та мала пройти відповідну багатоетапну ідентифікацію, тому фактично отримала доступ до електронного кабінету 17.01.2026 року, тобто звернулася із клопотанням в межах 15-денного строку для подання відзиву. Згідно із ч.7 ст.178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Ураховуючи поважність причини пропуску відповідачем процесуального строку, встановленого судом для подання відзиву на позов, а також з огляду на диспозитивний характер норми права ч. 7 ст. 178 ЦПК України, якою встановлено, що 15 днів мінімальний процесуальний строк, який може бути встановлений судом для подання відзиву на позов, суд вважає, що відповідачу може бути встановлений більш тривалий строк для реалізації відповідного процесуального права. Отже, за викладених обставин та оскільки це буде сприяти виконанню завдання цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, і однією з основних засад (принципів) якого є змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України), з метою всебічного, об`єктивного та повного встановлення всіх обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача про продовження пропущеного строку для подання відзиву на позов, надати відповідачу додатковий строк для подання відзиву до 01.02.2026 року. Відзив на позов від [PERSON] надійшов 27.01.2026 року до суду через систему ЄСІТС «Електронний суд», тобто в межах процесуального строку для надання відзиву, встановленого судом. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 05.03.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 362525206 на суму 22000 грн на 30 днів, що підписаний відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора MNV55PW3. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 року. Відповідно до умов договору факторингу (п. 1.3) та реєстрів прав вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило дійсне право вимоги, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому, до ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги до боржників, в тому числі і до відповідача. 05.08.2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 05/0820-01, за умовами якого право вимоги до відповідача було передано ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». 08.07.2025 року ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 08/07/25-Е, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 140142,58 грн, з яких 21995,99 грн - заборгованість по тілу кредиту; 118146,59 грн - заборгованість по простроченим відсоткам за користування кредитом. Відповідно до умов кредитного договору № 362525206 від 05.03.2021 року первісний кредитор надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 22000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання Кредиту (п.1.2). Згідно із п.1.3 кредитного договору встановлений строк Дисконтного періоду може бути продовжено Позичальником, шляхом здійснення протягом Дисконтного та Пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо Позичальником в Особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця активовано функцію продовження строку Дисконтного періоду. Кількість продовжень Дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена. Згідно із п.1.4 кредитного договору за користування Кредитом протягом Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти за користування Кредитом, які нараховуються в наступному порядку: 1.4.1. виключно на період строку визначеного в п. 1.2 Договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 620,50 (шістсот двадцять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 1,70 процентів від суми Кредиту за кожний день користування ним; 1.4.2. за умови продовження строку Дисконтного періоду, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється за Індивідуальною процентною ставкою, що становить 0,42 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним. Кредитодавець, за своїм вибором, може надавати Позичальнику знижки на розмір Індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в Особистому кабінеті. 1.4.3 У випадку користування Кредитом з боку Позичальника після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 Договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання Кредиту і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою, що становить 2,10 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним. 05.03.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 22000 грн на банківську карту відповідача № 410232-ХХХХХХ-6340, відповідно свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало. Згідно з наданою АТ «СЕНС БАНК» інформацією, на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в банку емітовано платіжну картку № 410232-ХХХХХХ-6340 ( [NUMBER] ), 05.03.2021 року на вказану картку було зараховано платіж на суму 22000 грн, фінансовий номер телефону [PERSON] [NUMBER] . Випискою про рух коштів по банківському рахунку [PERSON] підтверджується факт зарахування 05.03.2021 року на її банківську картку грошових коштів на суму 22000 грн. Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів належним чином не виконала, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість в сумі 140142,58 грн, з яких 21995,99 грн - заборгованість по тілу кредиту; 118146,59 грн - заборгованість по простроченим відсоткам за користування кредитом. Аналіз наведених доказів свідчить про те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» у встановленому порядку набуло прав та обов`язків кредитора за кредитним договором № 362525206 від 05.03.2021 року, укладеним відповідачем з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першої, другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Із встановлених обставин справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких ТОВ ФК «Ейс» виступає правонаступником кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а відповідач [PERSON] - споживачем, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого нею кредиту та сплати процентів за його користування. Позивачем доведено належними та допустимими доказами факти укладення кредитного договору № 362525206 від 05.03.2021 року між первісним кредитодавцем ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»та [PERSON] , а також перерахування кредитних коштів на банківську платіжну картку відповідача [PERSON] . На підтвердження виникнення право вимоги у стягненні кредитної заборгованості за кредитним договором № 362525206 від 05.03.2021 року позивачем надано Договори факторингу, Реєстри вимог до боржника за кредитним договором. Отже, ТОВ ФК «Ейс» набуло в порядку, передбаченому законом, право вимоги до відповідача за кредитним договором № 362525206 від 05.03.2021 року щодо відповідача [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, за спірним кредитним договором, який було укладено між сторонами 05.03.2021 року, [PERSON] отримала кредит в розмірі 22000 грн. Згідно із розрахунком заборгованості, складеним первісним кредитором, станом на 05.04.2021 року сума боргу відповідача становила 22187 грн, з яких: 22000 грн тіло кредиту, 187 грн - заборгованість за нарахованими процентами. [PERSON] на виконання умов договору сплатила 05.04.2021 року - 1837 грн, 05.05.2021 року 5610 грн, 05.06.2021 року 4523 грн, 04.07.2021 року 2679,60 грн, 02.08.2021 року 2679,31 грн, 03.09.2021 року 2956,48 грн, 04.10.2021 року - 2864,09 грн, 02.11.2021 року 2679,31 грн, а саме сплачувала проценти за користування кредитними коштами, а також 5 грн тіла кредиту. Станом на 04.01.2022 року заборгованість [PERSON] по тілу кредиту становила 21995 грн, а по відсотках за користування кредитними коштами 92851,09 грн. З огляду на часткове виконання зобов`язань за кредитним договором відповідачем [PERSON] , доводи відповідача про непродовження строку договору (дисконтного періоду) після закінчення дисконтного періоду 04.04.2021 року, суд вважає необґрунтованими. Ураховуючи, що відповідач частково погашала заборгованість, однак контррозрахунок заборгованості не надала та не спростувала розрахунок заборгованості первісного кредитора, ураховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку, що наданий кредит у розмірі 22000 грн у встановлений договором строк відповідач [PERSON] у повному розмірі не повернула, в зв`язку з чим вона має перед позивачем непогашену заборгованість у розмірі 114854,09 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21995 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 92851,09 грн. Разом з тим, щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача процентів суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Суд враховує, що встановлений сторонами спірного кредитного договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим з відповідача [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування кредитом в розмірі 11000 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення на користь позивача становитиме 32995 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21995 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 11000 грн. З огляду на викладене позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до [PERSON] підлягає частковому задоволенню про стягнення заборгованості в розмірі 32995 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21995 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 11000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судовий збір в розмірі 569,26 грн, оскільки позовні вимоги задоволено на 23,5 %, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1645 грн.

Outcome: partial