Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій позивачем заявлено вимогу скасувати арешт, накладений на майно боржника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , номер обтяження 4630704, накладений на підставі постанови про накладення арешту на майно боржника б\\н від 21.02.2007 року, виданої державною виконавчою службою Заводського району м.Дніпродзержинська. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Згідно відповіді Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського р-ну Дніпропетровської обл., Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) № 05/98449 від 12.09.2024 року на заяву [PERSON] , щодо зняття арешту з майна, стало відомо, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 14.03.2007 року зареєстровано обтяження № 4630704, накладене на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , на підставі постанови б/н від 21.02.2004 року, виданої ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська, справу знищено по закінченню терміну зберігання. На даний час позивач не має можливості розпоряджатись своїм майном, оскільки, відповідно Інформаційної довідки від 09.09.2024 року № 394137122 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 14.03.2007 року на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно боржника, виданої ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська, реєстраційний номер обтяження: 4630704. З метою вирішення питання щодо зняття арешту з майна позивач звернулась до суду за винесенням відповідного рішення суду про зняття арешту з майна. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області Кузнєцової А.С. справу було прийнято до розгляду та призначено до розгляду в порядку загально позовного провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, суду, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України, адресовано заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримано. Представник відповідача ГУ ПФУ Донецької області у судове засідання не з`явився. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заперечення на позов, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Також просив розглянути справу за відсутності представника відділу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] (відомості підтверджено копією паспорта а.с. 7). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 394137122 від 09.09.2024 року по фізичній особі [PERSON] , 14.03.2007 року зареєстровано обтяження на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно боржника, виданої ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська, реєстраційний номер обтяження: 4630704 (а.с. 8). З метою вирішення питання щодо зняття арешту з майна, 12 вересня 2024 року Позивач звернулася до Заводського ВДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою про звільнення майна з під арешту. 17.09.2024 року на адресу позивача було надано відповідь за вих. №05/98449, в якій зазначено, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 14.03.2007 року зареєстровано обтяження № 4630704, накладене на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] , на підставі постанови б/н від 21.02.2004 року, виданої ДВС Заводського району м.Дніпродзержинська, справу знищено по закінченню терміну зберігання (а.с.4). Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного реєстру боржників відносно [PERSON] не відкрито жодних виконавчих проваджень (а.с.5-6) Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ст.55 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час винесення державними виконавцями цих постанов про накладення арешту та заборони, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом. Арешт застосовується для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації. Таким чином, звернення стягнення на майно боржника шляхом його арешту та реалізації є заходом примусового виконання рішення суду, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Однак в даному випадку виконавче провадження завершено, а відтак пред`явлення позову до осіб, в інтересах яких накладено арешт, не вбачається можливим. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у редакцій чинній на момент виникнення обставин щодо накладення арешту. Відповідно до п.1 ч.1 ст.32 Закону № 606-ХІV від 21.04.1999 року «Про виконавче провадження» одним із заходів примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника. Згідно ч.1 ст.52 Закону № 606-ХІV -VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації. Положеннями ч.ч.1,2 ст.57 Закону № 606-ХІV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника. Підстави для зняття арешту з майна боржника за рішенням суду або державним виконавцем визначені ст.60 Закону № 606-ХІV. Законом № 606-ХІV питання щодо зняття арешту з майна боржника, скасування інших заходів примусового виконання рішень, виключення записів з відповідних реєстрів, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, врегульовано не було. Ч.2 ст.50 Закону №1404-VІІІ від 2 червня 2016 року передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно ч.ч.1, 2, 4 ст.40 Закону №1404-VІІІ від 2 червня 2016 року «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент звернення позивача до виконавчої служби із заявою про скасування заходів примусового виконання рішення у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. З врахуванням того, що відповідно до відповіді Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Кам`янське, матеріали виконавчого провадження знищені, а відповідно до положень зазначених вище нормативно-правових актів знищуються лише завершені виконавчі провадження, суд приходить до висновку про те, що ці виконавчі провадження були завершені, а при завершенні виконавчого провадження органом ДВС, в порушення вимог закону, арешт не було скасовано. Відповідно до ч. 2,4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статтею 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року тощо) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту з майна, накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує права власника на мирне володіння своїм майном. На підставі вищевикладеного суд вважає, що не зняття відповідачами арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при завершеному виконавчому провадженні є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт, враховуючи, що арешт майна має тимчасовий характер як засіб забезпечення виконання, а відповідачем не наведено переконливих аргументів того, що чинність арешту є доцільною та виправдовує таке втручання у права власності позивача. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Тобто державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Суд також враховує те, що наявність протягом тривалого часу не скасованого спірного арешту на майно боржника за відсутністю відкритого виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право власності позивача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 17 березня 2023 року у справі № 363/2043/20 (провадження № 61-8835св22) з припиненням виконавчого провадження арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов до відповідачів обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна, частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. В позовній заяві вимог щодо судового збору не заявлено На підставі ст. ст. 328, 392, 1216, 1218, 1265, 1297, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. ст. 40, 59 ЗУ «Про виконавче провадження» ст. ст. 13, 19, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved