Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач звернувся в березні 2022 року з позовом в суд до ФОП [PERSON] стягнення моральної шкоди, стягнення пені, відшкодування матеріальних збитків, стягнення майнової шкоди та судових витрат. Позовні вимоги мотивував тим, що в інтернет-мережі Фейсбук позивач ознайомився з оприлюдненою рекламною пропозицією від компанії «Босс авто» про доставку на замовлення автомобілів протягом п`яти тижнів з часу замовлення. Обравши відповідний автомобіль, а саме AUDI Q7, 2011 року випуску, позивач оплатив на реквізити, надіслані відповідачем - 7 164,54 дол. США, з яких 5034,99 дол. США за автомобіль та 2132,55 дол. США за послуги транспортування з США та послуги брокера. Після чого він підписав договір на придбання та транспортування автомобіля від 21 вересня 2021 року №ЧВ-0117.02.2023 року. Зазначає, що у вказаному договорі строк доставлення до м. Львів збільшено з 5-ти тижнів до 3-х місяців з дати укладення договору, проте вказану розбіжність представник компанії пояснив простою формальністю. Тому позивач вважав, що узгоджений строк виконання договору до 26 жовтня 2021 року. Проте, автомобіль так і не був доставлений позивачу протягом 7-ми місяців з часу укладення договору. Відповідей на надіслані претензії відповідач не надав, кошти та автомобіль не повернув, натомість висловлював погрози. Після подання позову позивач оплатив відповідачу додатково ще 1 690,00 дол. США, оскільки останній погрожував йому тим, що автомобіль, який прибув в Україну, йому не повернуть. Після цього автомобіль був викрадений, а позивач отримав його тільки після втручання працівників поліції. Акт прийому-передачі автомобіля складений не був, оскільки за належною процедурою він не передавався. Позивач вказував, що з доставленого транспортного засобу були демонтовані запчастини, пошкоджено кріплення, хоча стан автомобіля на час придбання оцінювався на 4,8 бали з 5. Після таких дій автомобіль ремонтували на СТО та вартість відновлювальних робіт склала 189 114 грн. При цьому й досі автомобіль перебуває в неробочому стані. Внаслідок такої бездіяльності отримав значні майнові збитки та моральну шкоду. Позивач уважав, що з відповідача підлягає до стягнення пеня у розмірі 31 824,44 дол. США у еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ за кожен календарний день прострочення договірних зобов`язань, тобто з 21 грудня 2021 року по 18 травня 2022 року, а саме за період з дати прострочення зобов`язання по доставленню автомобіля згідно з договором по дату виявлення працівниками поліції автомобіля. Недобросовісна діяльність відповідача є нечесною підприємницькою практикою, оскільки його з самого початку було введено в оману щодо строків виконання договору. Більше того, навіть в обумовлений в тексті договору тримісячний строк, автомобіль також не був доставлений. Позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача: 189 114 грн майнової шкоди; 80 000 грн компенсації моральної шкоди; пеню у розмірі 31 824,44 дол. США у еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на день винесення судом рішення; 1 690 дол. США майнової шкоди сплачену понад домовлені договором умови. 07.10.2022 року позивач збільшив підстави і предмет позову, збільшив розмір шкоди (а.с.188-197 т.1). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.12.2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 січня 2025 року стягнуто судові витрати з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 4 300грн.. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.04.2025 року рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] пені за прострочення виконання договору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто пеню з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] у сумі 82 161,40грн., в іншій частині рішення залишено без змін, залишено без змін додаткове рішення, яким стягнуто судові витрати з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 4 300 грн.. Додатковим рішенням від 13.05.2025 року вирішено питання стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а саме стягнено з позивача на користь відповідача 4 000 грн.. Постановою Верховного Суду від 30.07.2025 року на підставі касаційних скарг обох сторін рішення Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у частині позовної вимоги [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення пені скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.138-149 т.4). Ухвалою головуючої судді Польської М.В. від 22.08.2025 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] в частині вимог про стягнення пені, за правилами загального позовного провадження. 05.09.2025 року надійшов відзив на позов, в якому вимоги заперечуються повністю. Відповідач зазначає, що автомобіль був ввезений в Україну та переданий позивачу 12.05.2022 року, тобто до закінчення строку вказаному в договорі доручення - 21.06.2022 року, укладеному між сторонами 21.09.2021 року. Передачі авто передували такі події та дії відповідача, а саме: 22.09.2021 року здійснено замовлення на транспортування авто, завантажено автомобіль за кордоном 08.01.2021 року, орієнтовна дата доставки до порту Одеси була 06.02.2022 року за виданою накладною. Так, позивач 21.09.2021 року оплатив 4 998 доларів США на рахунок компанії «Copart.Inc» (за придбаний автомобіль), а 2 110 доларів США 21.09.2021 року на рахунок «Marine Transport Eonistics Inc» (за послуги транспортування та доставку), про що вказано в платіжних документах. Відповідач не порушив умов договору і відповідно підстав для стягнення пені немає. Окрім того, за позицією ВС у даній справі базою нарахування пені є саме плата повіреному (відповідачу), яка не визначалась умовами договору, а якщо розмір плати повіреному не вказано, то такий визначається з врахуванням інструментарію, що міститься в ч.4 ст.632, ч.2 ст.1002 ЦК України. А оскільки позивач не змінив вимоги щодо пені, для нарахування якої він вказує саме загальну суму 7 108 доларів США, які є витратами замовника пов`язані із договором доручення, його вимоги є не обґрунтованими взагалі. 15.09.2025 року надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що судами вже встановлено прострочення виконання умов договору відповідачем на 143 дні, на що погодився і ВС, однак касаційний суд вказав, що не вірно було враховано судами базу та розмір відповідальності щодо пені. Загальна вартість замовлення сторонами була визначена 7 108 доларів США, з яких вартість придбаного у третіх осіб авто на суму 5 034,99 доларів США та послуги виконавця, яким є саме відповідач, у сумі 2 073,01 доларів США. Однак зважаючи, що жодних договорів за договором змішаного типу «під ключ» з третіми особами, окрім відповідача, позивач не укладав, сума пені має нараховуватись виключно від обумовленої договором, як вартість замовлення 7 108 доларів США. Окрім того, відповідачу позивачем 12.05.2022 року була оплачена ще сума 1 690 доларів США за його послуги, понад домовлену вартість. Також, оплачена позивачем сума 2 132,55 доларів США не стосується укладеного договору доручення на загальну суму 7 108 доларів США (з яких 5 034 вартість авто + 2 073 винагорода за послуги) та не обумовлена договором, а отже не повинна враховуватись як саме договірна сума, а є позадоговірною. 06.10.2025 року надійшло заперечення на відповідь на відзив. 07.10.2025 року та 02.12.2025 року надійшли додаткові пояснення позивача. Ухвалою від 13.10.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач (в т.ч. в режимі ВКЗ) та його представник у судових засіданнях позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити з підстав зазначених у процесуальних заявах та наданих пояснень. Окрім того, позивач зважав на те, що позовні вимоги в частині пені визначені ним за 148 днів, однак оскільки апеляційний суд прийшов до переконання про прострочення зобов`язань на 143 дні, то вимога позову складатиме тоді 30 493,32 доларів США, а якщо суд прийде до висновку про нарахування пені саме від послуг повіреного вартість яких складає 2 073,01 долар США, то стягненню підлягатиме пеня у розмірі 8 893,21 долар США. Представник відповідача у судових засіданнях (в т.ч. в режимі ВКЗ), позовні вимоги не визнала, просила в позові відмовити за недоведеністю та з врахуванням того, що позивач не вірно визначив прослуги відповідача та помилково нараховує пеню, так як незважаючи на платність договору, відповідач не стягував з позивача послуги за виконання договірних зобов`язань. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.09.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір доручення на придбання та транспортування автомобіля № ЧВ-01/11-04 (а.с.21-22 т.1). Умовами вказаного даного договору було передбачено наступне. За п. 1.1. Договору Довіритель (позивач) доручає, а Повірений (відповідач) від імені, в інтересах та за рахунок Довірителя, на умовах та в порядку, визначеному цим Договором, має право вчиняти наступні правочини: 1.1.1. Укласти договір на поставку та/або замовити поставку на територію України транспортного засобу з місця його зберігання, що придбаний Довірителем та/або для Довірителя на онлайн аукціоні транспортних засобів в строк до трьох місяців з дати укладення даного Договору. 1.1.2. Оплатити суму коштів у розмірі 7 108 (сім тисяч сто вісім) доларів США за транспортування на територію України та за придбаний Довірителем та/або для Довірителя на онлайн аукціоні транспортних засобів (включаючи сплату аукціонного збору, комісій банку та інших платежів) наступний транспортний засіб: марка та модель AUDI Q7 PREMIUM, рік випуску - 2011, країна походження - США. На виконання даного Договору довіритель зобов`язується надати повіреному необхідну суму коштів в день укладення даного договору (п.1.4). В обов`язки довірителя [PERSON] за умовами п.1.5 договору є в т.ч. забезпечити повіреного [PERSON] коштами для виконання даного договору, компенсувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням даного договору. В обов`язки повіреного за умовами п.1.7 договору є в т.ч. вчиняти дії на умовах найбільш вигідних для довірителя, після виконання договору передати ТЗ довірителю. Також сторони обумовили їх права (не обов`язrb) за п.1.2,1.6,1.8 договору. Пунктом 2.1, 2.2. Договору зазначено місце передання транспортного засобу: м. Львів, вул. Хуторівка, 59а та визначено порядок передання транспортного засобу: вручення Довірителю транспортного засобу, ключів та документів на нього. Державна реєстрація транспортного засобу в органах Поліції свідчить про передання його Довірителю. У випадку необхідності Сторони можуть скласти Акт передання транспортного засобу Довірителю. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором, Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством. Сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за цим Договором відповідно до чинного законодавства. Повірений не несе відповідальності за технічний стан транспортного засобу (пункти 5.1, 5.2, 5.3 договору). Строк дії даного Договору становить дев`ять місяців з дати його укладення. Укласти договір на поставку та/або замовити поставку на територію України транспортного засобу з місця його зберігання, що придбаний Довірителем та/або для Довірителя на онлайн аукціоні транспортних засобів в строк до трьох місяців з дати укладення даного Договору, за винятком транспортних засобів, на які виготовляються документи у Моторно-транспортному бюро США (DMV - Department of Motor Vehicles) (пункти 7.1., 7.2 договору). Разом з тим, внизу договору, долученого позивачем до справи, рукописним текстом доповнено «домовлено строки доставлення автомобіля до м.Львів не пізніше 26.10.2021 року. підпис. Кулик 21.09.2021 року». Водночас, відповідачем надано інший примірник договору, на екземплярі якого рукописний текст відсутній (а.с.141-142 т.1), тому він доводив, що строк у три місяці був обумовлений сторонами у п.1.1.1 тільки щодо самого укладення повіреним договору поставки та замовлення такої поставки ТЗ на територію України, який придбаний на онлайн аукціоні, тобто у строк до 21.12.2021 року, а не саму поставку ТЗ в Україну та передачу довірителю, як повного виконання договору, сам же договір був чинним до 21.06.2022 року і зобов`язання відповідача слід враховувати саме до такої дати. Аналізуючи умови договору в частині строку виконання зобов`язань за договором, суд дійшов висновку, що сторони узгодили тримісячний строк з дати укладення даного Договору факту доставки автомобіля до м. Львова, тобто до 21.12.2021 року. Саме так їх зміст сприймав позивач на момент підписання, але його рукописний допис без підпису після такого обох сторін «не пізніше 26.10.2021 року» не є домовленістю сторін вказаної угоди. Отже слід прийти висновку, що сторонами обумовлено строк доставки авто до м.Львів за конкретною адресою 26.12.2021 року. Саме даний строк є кінцевим щодо домовленості сторін про доставку авто до певного міста в Україні. При цьому, суд відхиляє доводи сторони відповідача, що строк був узгоджений до 21.06.2022 року, виходячи як зазначав представник відповідача з вимог п.7.1 договору (строк дії договору 9 місяців з дати укладення), оскільки строк договору та строк виконання зобов`язань є різними поняттями. При цьому формулювання, що допускають різночитання, згідно частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» мають трактуватись на користь споживача, як більш уразливої сторони. При цьому, аналізуючи події, які передували укладенню договору, позивач у позові та додатку до нього (а.с.19 т.1) зазначав, що типова реклама в мережі інтернет, за якою він зв`язався вперше з відповідачем щодо доставки автомобіля, було оголошення від товариства «Босс авто» за адресою вказаною в рекламному оголошенні по [ADDRESS] . На запитання суду до сторони відповідача та офіційних даних в Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців, керівником та співзасновником даної ТОВ «Бос авто Україна», кінцевим бенефіціарним власником є [PERSON] (вид основної діяльності товариства інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, додаткова - в т.ч. торгівля автомобілями) (а.с.145 т.3, а.с.266 т.4). Відношення даної фірми до спірних відносин буде зазначено нижче. Натомість з витягу ЄДР фізичних осіб-підприємців (а.с.18 т.1), ФОП [PERSON] вид діяльності надання інших інформаційних послуг, надання в оренду нерухомого майна, діяльність ресторанів, роздрібна торгівля, складське господарство, тобто щодо транспортних послуг чи подібних до цього послуг у виді діяльності ФОМ [PERSON] не вказано. Відповідно до 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Положеннями статті 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Як слідує з матеріалів справи 21 вересня 2021 року позивачем [PERSON] , на підставі поданого саме відповідачем рахунку та суми, було здійснено оплату коштів у розмірі 4 998 дол. США на рахунок компанії «Copart.Inc» (а.с.23,144 т.1). Даний платіж здійснено як встановлено судом за придбання самого автомобіля (тобто його вартість з онлайн аукціону), сума платежу з комісією банку становить 5 034,99 доларів США. Отже, дана сума 4 998 дол. США не отримувалась саме відповідачем, а іноземною юридичною особою, хоча сторони в п.1.4 договору передбачили надання саме повіреному коштів в день укладення договору. Водночас у п.1.1.2 сплата коштів альтернативно вказана за придбання довірителем (позивачем) та/або для довірителя, тобто особою повіреного. Також цього ж дня 21 вересня 2021 року позивачем [PERSON] сплачено 2 110 дол. США на рахунок компанії «Marine Transport Logistics» (а.с.24,143 т.1), а з комісією банку такий платіж складає 2 132,55 доларів США. Саме дана Компанія «Marine Transport Logistics», як вбачається з інших доказів, відправила із за кордону вказаний автомобіль 28.12.2021 року, який мав прибути орієнтовно 06.02.2022 року (а.с.146 т.1), з врахуванням пояснень та всіх доказів місце прибуття порт Одеса. При цьому, аналогічно хоча сторони в п.1.4 договору передбачили надання довірителем саме повіреному коштів в день укладення договору, водночас у п.1.1.2 сплата коштів альтернативно вказана за придбання довірителем (позивачем) та/або для довірителя, тобто особою повіреного. Звідси доводи позивача, що оскільки договором доручення не передбачалися відносини з третіми сторонами, а тільки з відповідачем, тому останній і повинен був отримувати кошти від позивача і самостійно здійснювати представництво інтересів з третіми особами по оплаті отриманих від позивача кошти, є помилковими та не відповідачє умовам договору. Позивач обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення пені доводив перед судом те, що такий платіж 2 132,55 (без банківських послуг 2 110) доларів США здійснено ним не на підставі умов та ціни договору, тобто в суму 7 108 доларів США не включений, тому такий слід сприймати як супутні витрати інших осіб і не передбачені договором доручення. Але як вбачається з матеріалів справи - претензії позивача від 10.03.2022 року (а.с.26-30 т.1), він в суму договору вказував саме дві оплачені ним суми 4 998 дол. США та 2 110 дол., що разом складали 7 108 доларів США, як і зазначено ціною договору доручення. Дана позиція позивача, як підстава позовних вимог, підтримувалась і у судових засіданнях, до направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд в частині стягнення пені. Однак, у поясненнях під час нового розгляду даної справи позивач вказав, що вартість автомобіля 5 035 доларів США (отже з його доводів сума 5 034,99 доларів США без комісії банківських послуг), а послуги саме відповідача, на його думку, складають різницю 2 073,01 доларів США теж без комісії банківських послуг (7 108 доларів США за умовами договору мінус 5 035 доларів США), проте на його переконання супутні витрати інших юр.осіб пов`язані з транспортуванням, доставкою тощо не були обумовлені конкретно договором, а тому оплачувались ним за окремим рахунком наданим йому від відповідача і у вартість (ціну) договору не входили. З такими доводами суд не погоджується з мотивів зазначених нижче. Натомість відповідач зазначав, що такий платіж 2 110 дол. США (2 132,55 з банківськими послугами) був пов`язаний з доставкою та транспортуванням, іншими послугами придбаного за кордоном автомобіля за умовами таки укладеного договору доручення від 21 вересня 2021 року та його вартістю 7 108 доларів США, а отримувачем по цьому платежу також не є відповідач, а іноземна юридична особа. А отже витрати за послуги саме повіреного (відповідача), як доводив представник відповідача, не були визначені договором. Такі доводи є підтвердженими, оскільки за абзацом третім п.1.5 договору та абзацом першим п.1.8 договору покладено обов`язок на довірителя - компенсувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням договору, тобто витрати які були б визначені за фактичним виконання укладеного договору та передачею довірителю автомобіля. Хоча сторони справи і по різному трактують визначену ціну договору, однак п.1.1.1 чітко містив перелік розміру коштів 7 108 доларів США це транспортування на територію України та придбання визначеного довірителем автомобіля, а компенсація повіреному дійсно визначена сторонами у конкретному розмірі не була. Матеріалами справи підтверджено, що 22 вересня 2021 року відповідачем було здійснено замовлення на транспортування автомобіля до порту Одеса. Автомобіль був поміщений у транспортний контейнер та підготовлений до відправки з-за кордону 28 грудня 2021 року та орієнтовна дата його доставки становила 06 лютого 2022 року, про що транспортною компанією видано накладну від 17 грудня 2021 року та надано коносамент, де вказана дата завантаження контейнера - 08 січня 2022 року (а.с.145-149 т.1) Отже, слід прийти висновку, що після укладення договору та оплати позивачем як довірителем 21.09.2021 року повної суми обумовленої договором 7 108 доларів США, за двома платежами на іноземні компанії, зокрема: 1) за вартість придбаного на онлайн аукціоні транспортних засобів автомобіля та 2) за його транспортування на територію України, відповідачем як повіреним на наступний ж день 22.09.2021 року здійснено чи організовано замовлення на транспортування транспортного засобу з-за кордону до порту в Україні, саме ж транспортування з-за кордону забезпечувалось компанією, якій і були оплачені за такі послуги кошти самим позивачем на підставі даних рахунків, назв, сум наданих відповідачем, іншого матеріали справи не містять. Даний автомобіль після прибуття в порт м.Одеса (орієнтовна дата зазначена в документах прибуття 06.02.2022 року, однак коли саме такий прибув не вдалося встановити) перебував в Секторі митного оформлення №1 «Одеса-автомобільний», при цьому за наказом керівника Південного Одеського теруправління НГУ від 04.04.2022 року (а.с.152 т.1) було прийнято рішення стосовно примусового відчуження даного автомобіля (із зазначенням всіх даних цього ТЗ, який зазначений в договорі доручення та вінкод кузова співпадає) за законом, який регулює в т.ч. відчуження майна в умовах воєнного стану (початок вторгнення агресора рф в Україну 24.02.2022 року, як загальновідомий факт). Питання підстав виключення даного автомобіля з примусового відчуження даного ТЗ в умовах воєнного стану за вказаним наказом від 04.04.2022 року, надано у відповіді на звернення позивача (а.с.140 зв т.3), але не можливо встановити коли саме була знята заборона передачі авто на примусове відчуження. Сторона відповідача доводила саме факт невимушеного та незалежного від його волі затримання питання доставки такого автомобіля у м.Львів з одночасним вирішенням ним питань завершення розмитнення вказаного придбаного на онлайн аукціоні автомобіля у м.Одеса, отже незалежно від поведінки, волі чи вчинків відповідача, тобто за певними форс-мажорними обставинами, що виключає відповідальність в частині спірної пені. Слід зазначити, що сторони договору (пункт 4.1 договору) визначили, що не несуть відповідальності за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків за даним Договором за обставин, що настали незалежно від волі Сторін. Підставою для звільнення від відповідальності визнаються обставини, спричинені подіями, яких Сторона, для якої настали ці події, не могла уникнути, якщо ці обставини виникли після укладання цього Договору та заважають його повному або частковому виконанню (форс-мажорні обставини). Сторони домовились, що під такими Форс-мажорними обставинами вони розуміють надзвичайні та невідворотні за даних умов обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього Договору: природні явища, виняткові погодні умови, стихійні лиха, ураган, буря, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, землетрус, пожежа, просідання і зсув ґрунту, обставини соціального (публічного) характеру (страйк, локаут, дія суспільного ворога, оголошена та неоголошена війна, загроза війни, терористичний акт, блокада, революція, заколот, масові заворушення, громадська демонстрація, протиправні дії третіх осіб, тощо), дії влади (введення ембарго, заборон, квот, тощо). Сторона, для якої внаслідок форс-мажорних обставин стало неможливим виконання зобов`язань, повинна негайно повідомити про це іншу Сторону за даним Договором (пункт 4.2 договору). Отже, сторони передбачали звільнення від відповідальності через в т.ч. початок війни та дії влади наприклад введення заборон на розмитнення під час початку таких дій, проте одна сторона зобов`язувалась негайно повідомляти іншу щодо будь яких таких обставин. Також, якщо врахувати визначений сторонами строк виконання зобов`язання по доставці автомобіля до 21.12.2021 року, про що зазначено вище, то така передувала подіям щодо вторгнення держави агресора на територію України. Переписка через застосунок «вайбер» з мобільного номера позивача, які ним долучались у змісті процесуальних заяв до справи щодо обрання вказаного ним автомобіля та його доставка до порту, велася саме між позивачем та різними представниками від «Бос авто», а не конкретно відповідачем, що все ж таки підтверджує наявність позадоговірних відносин саме з юридичною особою, пов`язаною з відповідачем. Тільки 12 травня 2022 року позивачу було передано транспортний засіб, про що [PERSON] написано розписку яка передана теж не відповідачу, а представнику «Бос авто» (а.с.139 т.1), хоча позивачем в позовних вимогах та наведеного розрахунку затримки порушених відповідачем зобов`язань зазначалася інша дата фактичного отримання ним автомобіля 18.05.2022 року, однак у поясненнях в судових засіданнях позивач погодився з визначеною апеляційним судом датою прострочення виконання зобов`язань відповідачем 12.05.2022 року, тобто прострочення зобов`язання на 143 дні, замість 148 днів, як він вказував у позовних вимогах при розрахунку пені. 12.05.2022 року позивачем, як він доводив суду при новому розгляді справи щодо стягнення пені та долучив новий письмовий доказ, було оплачено представнику відповідача в його офісі по вул.Довженка,2 в м.Львів ще 1 690 доларів США, про що фірма «Бос авто» надала Кулику Петру роздруківку замовлених ним як виконавцем та оплачених послуг на загальну суму 9 298 доларів США, з яких оплачено фактично 7 608 доларів США (7 108 доларів США та ще 500 доларів, як пояснив позивач наданих відповідачу без підтвердження розпискою отриманих коштів), до оплати залишок 1 690 доларів США (а.с.215 т.4), які він і оплатив 12.05.2022 року. Даний доказ підписано з однієї сторони представником ТОВ «Бос авто» без зазначення прізвища (з пояснень позивача це був [PERSON] ), дата 12.05.2022 року, та з іншого боку підпис [PERSON] . Оцінюючи даний письмовий доказ, суд звертає увагу на те, що марка, рік та вінкод автомобіля, прізвище замовника [PERSON] та вартість автомобіля 4 998 доларів США співпадає з всіма доказами наявними у справі, іншого автомобіля ніж у ФОП [PERSON] позивач не придбавав з онлайн аукціону за цією ж ще й цієюж вартістю. Разом з тим, як зазначено вище та узгоджено сторонами договору доручення, зокрема пунктом 2.1,2.2 було зазначено місце передання транспортного засобу: [ADDRESS] та визначено порядок передання транспортного засобу: вручення Довірителю транспортного засобу, ключів та документів на нього. Цього як встановлено судом та не спростовано відповідачем належними доказами також не було дотримано повіреним. Так, придбаний на онлайн аукціоні автомобіль, що доставлений до м.Львів, не був переданий позивачу у місці стоянки вказаній в умовах договору [ADDRESS] , а переміщений відповідачем чи іншою особою за його вказівкою на іншу стоянку, геолокацію якої позивач отримав 18.05.2022 року, як і не було 12.05.2022 року передано відповідачем за п.2.1, 2.2 документи на автомобіль після оплати позивачем 1 690 доларів США в офісі по вул..Довженка,2, тому позивачем і було направлено звернення та виклик до поліції. Про такий факт також вказано і в заяві про кримінальне правопорушення поданої 12.05.2022 року [PERSON] до слідчих органів, зокрема і про те, що йому автомобіль та документи так і не було передано ФОП [PERSON] саме 12.05.2022 року (а.с.225-226 т.1), а також зазначено про це і в змісті претензії оформленої 13.05.2022 року позивачем відповідачу (а.с.233 т.1). Також, позивачем 18 травня 2022 року написана ще одна розписка, зі змісту якої вбачається, що він підтверджує факт отримання транспортного засобу AUDI Q7, 2011 року випуску, сірого кольору, з приводу якого раніше звертався до правоохоронних органів, у зв`язку з його неповерненням. Однак, з автомобіля викрадено всі основні складові, зокрема: три радіатори, системи ABS, кондиціонер, передні приводи, підсилювачі бампера, всі проводи і всі інші деталі ходової під капотом. Повні претензії будуть надані додатково, в тому числі матеріальні та моральні збитки, а також пеню (а.с.140 т.1). При цьому в доповненні до заяви до органів поліції [PERSON] зазначив, що 18.05.2022 року даний автомобіль було виявлено саме органами поліції на стоянці транспортних засобів за геолокацією (а.с.229-231 т.1). При заяві про збільшення позовних вимог, позивач зазначав, що [PERSON] , як представник відповідача, у офісі «Бос авто» умовою забрання позивачем автомобіля та документів 12.05.2022 року на стоянці за адресою м.Львів, Хуторівка,59, пред`явив вимогу доплати йому ще 1 690 доларів США, на що позивач погодився, а тому надав йому вказані кошти, сприймаючи таку вимогу від особи, з якою укладався договір та не надаючи оцінку письмовому розрахунку, печатка на якому стояла ТОВ «Бос авто», а не підпис саме ФОП [PERSON] (в договорі доручення відповідач теж проставляв тільки підпис без печатки). Позивач, як споживач, не може володіти всіма тонкощами дотримання закону надавача послуг. Заперечуючи причетність відповідача до відносин позивача з іншими особами у приміщенні «Босс авто», представник відповідача зазначала, що відповідачу не відомо про розрахунки позивача з ТОВ «Бос авто» і такі не мають відношення до предмету спору. Однак, з врахуванням всіх доказів у сукупності, та те що у такому разі б повірений мав претензії до довірителя щодо оплати навіть за доставку авто по Україні чи інших компенсаційних витрат, що відсутнє у спірних правовідносинах між сторонами договору станом на 2026 рік, незважаючи на видачу саме товариством «Бос авто», керівником якого та співвласником є [PERSON] підтвердження (розрахунку) щодо наданих та отриманих [PERSON] послуг пов`язаних з придбаннням автомобіля AUDI Q7, 2011 року випуску, та сплатою за такі послуги станом на 12.05.2022 року власником автомобіля суми 7 608 доларів США, суд приходить до висновку про те, що відсутність на даному розрахунку підпису ФОП [PERSON] , не спростовує встановлений судом факт щодо виконання ФОП [PERSON] на підставі укладеного договору доручення від 21.09.2021 року покладених обов`язків, наслідком яких було залишення позивачу як довірителю придбаного на онлайн аукціоні автомобіля, хоча і не за визначеним строком, місцем та порядком передачі такого ТЗ разом з документами за умовами договору. Отже, суд констатує, що автомобіль відповідачем був отриманий, а строк виконання договірних відносин, як зазначено вище, був встановлений сторонами за їх же згодою - 21.12.2021 року (до початку воєнних дій в Україні). Водночас повірений ФОП [PERSON] міг припустити необхідну кількість часу для транспортування товару із-за кордону та передбачити таке у домовленості сторін договору щодо реального строку можливого виконання зобов`язання чи не укладати договір доручення за висловленим строком довірителя. Отже, прострочення виконання зобов`язань та платність договору доручення не спростовано стороною відповідача та доведено позивачем. Відмовляючи в задоволенні всіх позовних вимог, окрім пені, суди першої, апеляційної інстанції зазначили, що підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди ( в яку входила сплачена сума коштів позивачем, витрати на ремонтні роботи автомобіля) за позовними вимогами є недоведеними належними засобами доказування. Суд вказав, що позивач не надав належних та достатніх доказів щодо фактичного технічного стану транспортного засобу та його комплектації на момент придбання на аукціоні. Крім того, не встановлено, чи мали місце пошкодження на момент купівлі, коли саме вони могли виникнути та чиї дії або бездіяльність могли стати їхньою причиною. Відсутність такої інформації унеможливлює однозначне визначення відповідальності сторін. Крім того, договором чітко передбачено, що повірений не несе відповідальності за технічний стан транспортного засобу. Аналогічно суд вже встановив, що не є доведеними позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1 690 дол. США як матеріальної шкоди, сплаченої понад умови, передбачені договором. Проте, суди встановили, що відповідно до пункту 1.5 договору доручення від 12 вересня 2021 року, довіритель зобов`язаний компенсувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням умов договору. Окрім того, відсутні належні докази, що підтверджують фактичну сплату вказаних коштів саме відповідачу, а не іншим юридичним чи фізичним особам. Також неможливо визначити, яка саме частина з загальної суми була направлена на компенсацію витрат, пов`язаних з виконанням договору. Рішення судів щодо відмови не було предметом перегляду в касаційному порядку, а тільки в частині стягнення пені, а тому дані обставини встановлені судами не підлягають повторній оцінці. Разом з тим, щодо встановлення судом та визначення самої вартості послуг повіреного стосовно виконання договору та компенсації коштів пов`язаних з виконанням договору у зв`язку з чим рішення судів в цій частині було скасовано, то слід зазначити таке. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). При чому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21)). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження № 61-7203св22)). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України). У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 686/6910/16 (провадження № 61-1747св18) зроблено висновок по застосуванню частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та вказано, що «вона поширюється на договори підряду та договори про надання послуг. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення». Стосовно спірних відносин та стягнення пені позивач доводив, що слід стягнути неустойку в розмірі трьох відсотків саме загальної вартості замовлення 7108 доларів США, оскільки відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Натомість Верховний Суд скасовуючи рішення в цій частині вказав, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 759/9026/21 (провадження № 61-10154сво22) зроблено висновок, що: «91. Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє стверджувати, що вона поширюється на договори підряду та договори про надання послуг. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли з договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. 92. Відсутні правові підстави для стягнення з продавця за договором купівлі-продажу майнових прав пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що така пеня підлягає нарахуванню у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) виконавцями робіт і надавачами послуг, а не продавцями товарів. Способи захисту прав покупця за споживчим договором купівлі-продажу передбачені статтями 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 757/3572/17-ц (провадження № 14-37цс22) вказано, що: «61. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (абзац перший частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (пункт 67; № у ЄДРСР 103133074) витлумачила цей припис так, що пеню треба рахувати від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто базою для її нарахування за договором банківського вкладу слід вважати не суму вкладу, а розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України)». Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України). Касаційний суд вже вказував, що в цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК)(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2018 року в справі № 759/12240/14-ц (провадження № 61-550св17)). Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (частини четверта статті 632 ЦК України). Повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 1002 ЦК України). Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги (частина друга статті 1002 ЦК України). Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що в цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору; законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує розмір плати повіреному як істотну умову договору доручення; договір доручення є безоплатним тільки в тому разі, якщо про безоплатність прямо вказано сторонами договору або вона передбачена законом для певного виду договору доручення; для тих випадків, коли сторони не вказали про розмір плати повіреного, він визначається з урахуванням того інструментарію (спосіб визначення плати), що міститься в частині четвертій статті 632 ЦК України та частині другій статті 1002 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі доручення - це не «знищує» такий договір. Верховний суд у постанові від 30.07.2025р. по даній цивільній справі скасовуючи рішення судів вказав, що якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги; суди не звернули уваги, що пеню треба рахувати від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто базою для її нарахування за договором доручення є плата повіреному; суди не врахували, що сума коштів у розмірі 7 108 дол. США є платою за транспортний засіб та його транспортування, а не платою повіреного, тому не може вважатися загальною вартістю замовлення у розумінні частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; розмір плати повіреного у договорі доручення на придбання та транспортування автомобіля № ЧВ-01/11-04 від 21 вересня 2021 року не встановлений; поза увагою судів залишилось те, що для тих випадків, коли сторони не вказали про розмір плати повіреного в договорі, то він визначається з урахуванням того інструментарію (спосіб визначення плати), що міститься в частині четвертій статті 632 ЦК України та частині другій статті 1002 ЦК України; суди не з`ясували який розмір плати повіреного за договором доручення на придбання та транспортування автомобіля відповідно до звичайних цін на такі послуги. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у вказаних постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Отже, оскільки судом при розгляді спірних відносин щодо стягнення пені встановлено, що в складові вартості ціни договору входили: витрати пов`язані з вартістю придбаного на онлайн аукціоні автомобіля та витрати пов`язані з його транспортуванням, отримувачем яких були дві іноземні юридичні особи, а не ФОП [PERSON] , доводи позивача про те, що сума послуг повіреного складає саме 2 073 долари США (від суми договору 7 108 доларів США мінус 5 035 доларів США, вірніше 5 034,99 доларів США, що складає платіж разом з комісією банківських послуг від здійсненої позивачем оплати 4 998 доларів США за вартість автомобіля), не є доведеними перед судом. Також, не є доведеними доводи позивача і про те, що оскільки загальна вартість замовлення складає саме 7 108 дол. США, а тому розмір пені становить за прострочення 148 днів (з 21.12.2021 року по 18.05.2022 року) у сумі 31 834,44 доларів США (3%х148), так як Верховний Суд у даній справі чітко зазначив на помилковість такого нарахування, так як пеню слід рахувати від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто базою для її нарахування за договором доручення є плата повіреному, а не 7 108 дол. США, яка є платою саме за транспортний засіб та його транспортування, що також достеменно встановлено судом під час повторного розгляду спірних правовідносин про стягнення пені і зазначено вище в даному рішенні. З врахуванням всіх досліджених доказів як окремо, так і в сукупності судом встановлено те, що сторони договору доручення, який укладений 21.09.2021 року, не обумовлювали розмір плати повіреного, але такий договір не був безоплатним, іншого матеріали справи не містить. Доказів розміру плати повіреного, з врахуванням неодноразових надання ним послуг щодо доставки автомобілів відповідачем іншим фізичним особам, сторона відповідача відмовилась надавати вказуючи тільки на те, що такий розмір має бути доведений саме позивачем. Ринкові звичайні ціни на такі послуги є також різними. Проте, з врахуванням висновку ВС отриманих пояснень та наданих доказів, суд приходить до висновку, що плата повіреного складає у даних спірних правовідносинах - 400 доларів США, оскільки, по перше така сума була зазначена у публікації інтернет ресурсу від Бос авто станом на 25.01.2021 року на яку звернув увагу позивач щодо замовлення послуг за доставку авто з США та Канади в будь-яке місто України, наданого Бос авто після звернення позивача за даним оголошенням до відповідача розрахунку повної вартості автомобіля до м.Львова, вартість під назвою «наші послуги» у доларах також вказана 400 доларів США (а.с.19-20 т.1), по друге аналогічно у наданому позивачем при новому розгляді справи доказі датованого «станом на 12.05.2022 року від Бос авто, менеджерські послуги складають 400 доларів США» (а.с.215 т.4). Водночас, пояснення представника відповідача, що через конфліктність відносин компенсаційні послуги повіреним не виставлялись довірителю за договором від 21.09.2021 року, суд сприймає як спробу уникнення таким чином встановлення судом плати повіреного для визначення відповідальності за прострочення зобов`язань, які встановлені судом - 143 дні, при цьому жодних доказів попередження позивача про неможливість достриматися строків до 21.12.2021 року з причин незалежним від сторони договору, відповідач також не надавав до справи. На підставі статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи встановлений розмір плати повіреного, суд приходить до висновку, що розмір пені у такому разі складатиме 1716 доларів США (400 х 3% х 143дні). Станом на день переходу суду до стадії ухвалення рішення у даній цивільній справі 23.02.2026 року (проголошення повного тексту визначено на 03.03.2026 року), курс долара складав: 43,2747 грн. за 1 долар, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пені у розмірі 74 259,39грн.. При цьому, суд додатково зазначає, що сума пені 82 161,40 грн., яка стягнута постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08.04.2025 року з відповідача на користь позивача, дійсно була виконана відповідачем, зокрема: на підставі поданої заяви [PERSON] від 28.04.2025 року про видачу виконавчого листа (а.с.204 т.3 ), ухвали ВС від 04.07.2025 року про відмову у задоволенні заяви ФОП [PERSON] про зупинення виконання постанови апеляційного суду від 08.04.2025 року (а.с.95-96 т.4), відкритого 10.06.2025 року виконавчого провадження на підставі виданого виконавчого листа про примусове стягнення 82 161,40 грн., виконання боржником 12.06.2025 року сплати даної суми стягувачу [PERSON] (а.с.172-174 т.4), закінченого виконавче провадження 20.06.2025 року у зв`язку з фактичним повним виконанням боржником сплати коштів. Про те, що кошти отримані позивачем, сторони не заперечують. За п.4 ч.2,5 ст.444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він в т.ч. відмовляє у позові чи задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. Представник відповідача у відзиві на позов від 05.09.2025р. (аркуш 7-8 відзиву) та судових дебатах висловлював тільки намір на подачу в подальшому заяви про поворот виконання рішення суду, у разі відмови судом щодо задоволення позовних вимог чи задоволення їх у меншому розмірі. Тому, за ч.9,10 ст.444 ЦПКУкраїни, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Така заява розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду. Отже, судом при ухваленні рішення питання повороту виконання рішення за відсутності заяви сторони не вирішується. Іншим доводам позивача, надана оцінка судами у даній справі при відмові у задоволенні вимог, тому вказані у відповіді на відзив, додаткових поясненнях та в поясненнях перед судом повторна оцінка таким, а саме: нечесної агресивної практики відповідача, викрадення автомобіля та його запчастин відповідачем, визначення самостійного розрахунку позивачем оплачених коштів та їх призначення не за умовами договору, судом за встановлених таких обставин судовими рішеннями, що набрали законної сили, повторно не надається. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Справедливе судове рішення це законний, обґрунтований та вмотивований акт правосуддя, ухвалений незалежним судом з дотриманням процедурних норм та принципу рівності сторін. Воно гарантує захист прав, базується на повних доказах, є виконуваним та забезпечує принцип верховенства права. Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Естопель (estoppel) це правовий принцип, що базується на добросовісності та забороняє стороні суперечити власній попередній поведінці, заявам чи обіцянкам, якщо це завдає шкоди іншим. Він унеможливлює зловживання правами, вимагаючи чесності та послідовності в матеріальних відносинах і процесуальних діях (venire contra factum proprium). Суд зважає на даний принцип та необхідність дотримання позиції поведінки відповідача у відносинах з позивачем. Складовою цього принципу в цивільному судочинстві є, зокрема, процесуальний естопель - принцип, згідно з яким сторона позбавляється права висувати певні заперечення або заяви, що розходяться з її початковою поведінкою, визнані в цьому та/або іншому процесі. Цей принцип спрямований на унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісною стороною спору та базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своєї поведінки. На підставі викладеного, ст.ст. 549, 551, 626, 632,1002 ЦК України, статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial