Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути на свою користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29.02.2024 року у розмірі 67142,15 грн, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту, який підписано електронним підписом позивача, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. За умовами цього договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн шляхом їх перерахування на картковий рахунок на строк 360 дні, із стандартною процентною ставкою 2,5% в день, періодичність сплати платежів зі сплати процентів кожні 30 дні. У подальшому 24.12.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило право вимоги за даним кредитним договором позивачу на підставі договору факторингу №01.02-36/24, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників. Позичальник не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого станом на дату складання позовної заяви (документ сформовано в системі «Електронний суд» 05.11.2025 року в нього виникла заборгованість у розмірі 67142,15 грн, яка складається з: - заборгованості по тілу кредиту 9597,48 грн; - заборгованості за відсотками 52544,67грн; -пеня, штраф 5000 грн. Відповідач не виконує взятих на себе обов`язків за кредитними договорами та договорами позики, не погашає заборгованість за грошовими зобов`язаннями ні на рахунок попередніх кредиторів, ні на рахунок позивача. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив проводити слухання справи за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з"явився, надав відзив, з якого вбачається, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на їх недоведеність та необгрунтованість. Так, відповідач вказує на те, що твердження позивача про належну ідентифікацію його як відповідача є суперечливими, недоведеними та не можуть бути покладені судом в основу рішення, оскільки договір не укладено відповідно до вимог ст. 1055 Цивільного кодексу України у письмовій формі, а документ, долучений до матеріалів справи, не містить жодного електронного підпису, не має кваліфікованої електронної позначки часу та не містить технічних метаданих, як цього вимагають положення Закону України «Про електронну комерцію». При цьому, матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував факт такої операції. Відсутні відомості про IBAN, на який нібито було перераховано кредит, банківські виписки, платіжні доручення, підтвердження зарахування коштів або будь які інші документи банківської установи. Долучений позивачем реєстр боржників містить персональні дані сторонніх осіб, які не мають жодного відношення до неї. Це є порушенням Закону України «Про захист персональних даних». Позивач включив до позовних вимог штраф у розмірі 5 000 грн, водночас Постановою Кабінету Міністрів України №170 від 02.03.2022 встановлено заборону нарахування штрафів і пені у період дії воєнного стану. Також усупереч вимогам чинного законодавства кредитор не повідомив боржника (відповідача) про відступлення права вимоги, що відповідно позбавляє нового кредитора права вимоги. З урахуванням викладеного просив розгляд справи проводити за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 29.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту, який підписано електронним підписом позивача, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. За умовами цього договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000,00 грн шляхом їх перерахування на картковий рахунок на строк 360 дні, із стандартною процентною ставкою 2,5% в день, періодичність сплати платежів зі сплати процентів кожні 30 дні. Згідно Паспорта споживчого кредиту, погодженого сторонами: сума кредиту становить 10000 грн, строк кредитування 360 дні, стандартна процентна ставка 2,5% в день, 912,5% річних, штрафи у розмірі 25 % від суми невиконаного та/або неналежного виконання зобов`язання на кожен 7 день кожного факту такого невиконання та/або неналежного виконання, при цьому нарахування пені за договором не передбачено. Сторонами також було погоджено графік платежів за договором про надання споживчого кредиту, згідно якого проценти за користування кредитом за весь період кредитування становлять 82540,58 грн., сума кредиту 10000 грн, а всього 93915,36 грн. У подальшому 24.12.2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило право вимоги за даним кредитним договором позивачу на підставі договору факторингу №01.02-36/24, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників. Позичальник не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого станом на дату складання позовної заяви (документ сформовано в системі «Електронний суд» 05.11.2025 року в нього виникла заборгованість у розмірі 67142,15 грн, яка складається з: - заборгованості по тілу кредиту 9597,48 грн; - заборгованості за відсотками 52544,67грн; -пеня, штраф 5000 грн, з яким суд не може погодитися у повному обсязі, виходячи з такого. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини 4 статті 263 ЦПК України). З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 29.02.2024 року укладено його сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», чому передувала верифікація відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі на Веб-сайті ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (позикодавця) із зазначенням своїх особистих даних, зокрема, РНОКПП, серії та номеру паспорту, адреси реєстрації місця проживання, контактних відомостей, реквізитів карткового рахунку, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), яка відповідачу не належить (зокрема, відсутні докази звернення позичальниці до правоохоронних органів, кредитодавця, подання позову про визнання Договору недійсним), приходжу до висновку про доведеність факту його укладання. Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та відповідач підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21). Отже, відповідач уклав електронний договір та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Щодо аргументів відповідача про недоведеність факту перерахування кредитних коштів, то вони відхиляються, оскільки незважаючи на заперечення факту видачі кредиту та отримання коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , доказів на підтвердження такої позиції не надав, з відповідними клопотаннями до суду про витребування доказів, зокрема від кредиторів (первісного та нового), не звертався. Так, з матеріалів справи вбачається, що за редитним договором від 29.02.2024 року було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» № [NUMBER] на суму 10 000 грн, банк еквайр АТ «ПУМБ». Розрахунок заборгованості, проведений за період з 29.02.2024 року до 24.12.2024 року, містить розмір відсоткової ставки, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань, та є обґрунтованим. Верховний Суд у своїй постанові від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18 зазначив, що розрахунок заборгованості також є належним доказом, котрий підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний розпис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, кількість днів за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дата нарахування складових загальної заборгованості за кредитом. У постанові від 08.07.2020 у справі № 464/4985/15-ц Верховний Суду зазначив, що «твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості. Доказів, які б спростували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано». У постанові від 02.07.2-24 у справі № 753/16745/15-ц Верховний Суду, підтримуючи позицію апеляційного суду, зазначив про те, що розрахунок заборгованості погоджується зі змістом договору та є належним доказом. Отже, наданий до позовної заяви позивачем розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом укладеного між сторонами договору та є належним доказом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, шо позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 ст. 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Частиною 1 ст. 1081 ЦК України визначено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено: «Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом». Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Відповідно до ч.1,3 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 24.12.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (первісний кредитор) та Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (новий кредитор) уклали договір факторингу № 001.02-36/24, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги, грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору факторингу у порядку та строки встановлені договором факторингу. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1, який є додатком № 1 до договору факторингу № 001.02-36/24 від 24.12.2024 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 67142,15 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 9597,48 грн.; заборгованість за відсотками 52544,67 грн.; сума штрафних санкцій 5000 грн. Порядковий номер запису в оригінальному реєстрі відповідача- 105, номер кредитного договору 4430632, тип кредиту-online. Враховуючи викладене, обгрунтованою та доведеною згідно матеріалів справи є сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9597,48 грн. Щодо нарахування суми відсотків за стандартною процентною ставкою 2, 5% за кожен день користування кредитом, виходжу з такого. 22.11.2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: - з 24.12.2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, - з 22.04.2024 року - денна ставка не більше 1,5%, - з 20.08.2024 року - денна ставка не більше 1%. Тому, розрахунок заборгованості за відсотками слід розраховувати таким чином. Починаючи з 29.02.2024 року до 21.04.2024 року (53 дні) денна процентна ставка має бути не більше 2,5 % та розраховується таким чином: 10000х2,5%х53 =13250 грн. У період часу з 22.04.2024 року до 19.08.2024 року (120 дні) денна процентна ставка має бути не більше 1,5 % та розраховується таким чином: 10000х1,5%х120 =18000 грн. У період часу з 20.08.2024 року до 22.02.2025 року (187 дні) денна процентна ставка має бути не більше 1% та розраховується таким чином: 3000х1%х187 =18700 грн. Отже, сума заборгованості за відсотками за цим кредитним договором загалом становить 49950 грн (18700+18000+13250). Щодо стягнення пені, штрафів у розмірі 5000 грн, виходжу з наступного. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин, позивачем без належних на те правових підстав нараховано пеню, штрафи у розмірі 5000 грн, а відтак, позовні вимоги до відповідача у цій частині є необґрунтованими з наведених вище підстав та задоволенню не підлягають. Таким чином, обгрунтованою та доведеною є сума заборгованості за відповідачем у загальному розмірі 59547, 48 грн (49950+9597,48). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2148,39 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial