Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування позовних вимоги зазначивши наступне. Так, 25.10.2022 року [PERSON] (далі - позичальниця, відповідачка) через Інтернет-сервіс «МуAlfa-bank» звернулась до АТ «Альфа-Банк» (далі - банк) з пропозицією на укладення договору про надання споживчого кредиту № 50072736. Банк прийняв пропозицію відповідача. Позичальниця також підписала паспорт споживчого кредиту шляхом використання електронного цифрового підпису у вигляді одноразового ідентифікатора «2179», направленого їй 25.10.2022 року на номер телефону [NUMBER] (довідка про ідентифікацією додається). Електронним цифровим підписом у вигляді одноразового ідентифікатора позичальниця підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних умов кредитування, а також всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб позичальника та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для позичальника, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за таким договором. Таким чином, 25.10.2022 року між банком та відповідачкою з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено кредитний договір № 50072736. Сторони також узгодили, що всі відносини між позичальником та банком, що не врегульовані угодою, регулюються договором про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, додатково до тих, що вказані в угоді, і є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті банку:www.alfabank.ua. За умовами укладеного кредитного договору банк зобов`язався надати відповідачці кредит в розмірі 34 295, 32 грн. на 24 місяці до 25.10.2024 року зі сплатою процентів у розмірі 41% річних, а відповідачка зобов`язалась повернути вказані кошти в строк, передбачений договором, та сплатити проценти за його користування. Банк взяті відповідно до договору на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти. При цьому відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 55 520, 43 грн., з яких: 31 725, 97 грн. - тіло кредиту, 23 794, 46 грн. - відсотки за користування кредитом, які просили стягнути з відповідачки. Також позивач просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір у сумі 2 422, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 958, 35 грн. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 15 грудня 2025 року у вказаній цивільній справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначене судове засідання (головуючий суддя Миколайчук П.В.). При цьому у зв`язку з призначенням головуючого судді на посаду судді Житомирського апеляційного суду та повторним автоматизованим розподілом вказаної цивільної справи, остання надійшла в провадження судді Данилюк О.С. та ухвалою судді від 29.12.2025 року згідно з абз. 2 ч. 12 ст. 33 ЦПК України розгляд вказаної цивільної справи було продовжено за правилами спрощеного позовного провадження та по справі було призначено судове засідання. В судове засідання представник позивача АТ «Сенс Банк» не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, якою просив розглянути справу без його участі, вимоги позовної заяви підтримав повністю, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій позовні вимоги визнала частково, а саме в частині заборгованості за тілом кредиту, зазначивши, що проценти за користування кредитом нараховані невірно. Просила позов АТ «Сенс Банк» задовольнити частково. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 509, 1054 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, що 25.10.2022 року [PERSON] через Інтернет - сервіс «Му Alfa-bank» звернувся до АТ «Альфа-Банк» з пропозицією на укладення угоди про надання споживчого кредиту. Банк прийняв пропозицію відповідача. Позичальниця також підписала паспорт споживчого кредиту шляхом використання електронного цифрового підпису у вигляді одноразового ідентифікатора «2179», направленого йому 25.10.2022 року на номер телефону [NUMBER] (а.с. 27). Таким чином, 25.10.2022 року між банком та відповідачкою [PERSON] з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 50072736, за яким відповідачка отримала кредит в розмірі 34 295, 32 грн. на платіжну картку для повернення заборгованості за кредитним договором № 501406128 від 14.12.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 41 % на рік строком на 24 місяці до 25.10.2024 року (а.с. 6-10). Відповідно до частини 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що на рахунок [PERSON] в АТ «Альфа-Банк» 25.10.2022 року було зараховано кошти за кредитним договором № 500727236 від 25.10.2022 року, що підтверджується копією меморіального ордеру № 1400003393 від 25.10.2022 року (а.с 10), а також випискою руху коштів по картці [PERSON] за період з 25.10.2022 року по 29.07.2025 року (а.с. 15-26). Суд зауважує, що виписка з банківському рахунку є належним доказом, оскільки відображає рух коштів та доводить активне користування відповідачем кредитними коштами та неналежне виконання ним своїх обов`язків з погашення кредиту. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20. Згідно розрахунку позивача у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачки заборгованість за кредитним договором станом на 29.07.2025 року складає 55 520, 43 грн., з яких: 31 725, 97 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 23 794, 46 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с. 11). Вказаний розрахунок заборгованості також підтверджується відомостями з виписки з банківського рахунку відповідачки (а.с. 15-26). Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин справи суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість, що виникла у зв`язку з порушенням кредитного зобов`язання, у загальному розмірі 55 520 гривень43 копійки. Крім того у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422, 40 грн. Щодо заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, понесені позивачем витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, в розмірі 4 958, 35 грн. підтвердженні наявними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема, ксерокопією договору про надання правової допомоги № 1006 від 28.01.2025 року, укладеного між АТ «Сенс Банк» та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс», розрахунком розміру винагороди за надання правничої допомоги, що наведений у позовній заяві, тому вважає за необхідне їх стягнути з відповідачки в повному обсязі, враховуючи відсутність клопотання відповідачки про зменшення суми таких витрат. На підставі ст. ст. 509, 525, 526, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: approved