Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

19 серпня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 27 квітня 2013, зареєстрованому Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 249. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На теперішній час в провадженні Олександрівського районного суду м. Запоріжжя у судді Антоненко М.В. знаходиться цивільна справа № 331/2667/25, провадження № 2/331/2015/2025 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час перебування в шлюбі сторони по справі за спільні кошти 20 лютого 2024 року придбали у гр. [PERSON] , яка належала йому на праві приватної власності 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Документи на квартиру були оформлені на ім`я [PERSON] , який з того часу користується спільним майном. Відповідно до п.4.1 договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 12.02.2024 року укладення договору здійснювалось за згодою позивача. Позивач з сином [PERSON] , [INFO] також проживають у спірній квартирі, так як іншого житла не мають. В наслідок непорозуміння, які переросли у постійні сварки з відповідачем, з метою захисту свого порушеного права власності, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду 22.08.2025 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Від відповідача відзив до суду не надходив. Ухвалою суду 29.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, адвокат Мельникова А.А. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки з повідомленням. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками та конверти з судовою повісткою, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідачів, повернулися до суду не врученим. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 27 квітня 2013, зареєстрованому Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 249, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 20 лютого 2024 року, під час перебування в шлюбі, сторони по справі придбали у гр. [PERSON] , яка належала йому на праві приватної власності 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.02.2024 року серії НТА №946931, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець та зареєстровано в реєстрі за №396, відповіддю №2389969 від 26.02.2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Документи на квартиру були оформлені на ім`я [PERSON] , який з того часу користується спільним майном. Відповідно до п.4.1 договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] від 12.02.2024 року укладення договору здійснювалось за згодою позивача. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] набуто сторонами за час шлюбу, тому воно є спільним сумісним майном подружжя. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). [PERSON] заявила, [PERSON] не спростував, що об`єктом права спільної сумісної власності їх як подружжя є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68, 06 кв.м, житловою площею 34, 7 кв.м., підсобні приміщення 31,5 кв.м. Отже, [PERSON] та [PERSON] як співвласники об`єктів, що належать їм на праві спільної сумісної власності, мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу, мають право на поділ майна, у разі поділу майна частки сторін (колишнього подружжя) є рівними. Сторони не заперечують рівність часток у праві спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, інше домовленістю між сторонами не визначено, шлюбний договір між сторонами не укладався. Враховуючи, що майно придбане сторонами у шлюбі є спільним сумісним майном, відповідач не заперечував щодо запропонованого позивачем поділу спільного майна подружжя, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги щодо поділу майна подружжя.

Outcome: approved