Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивачка звернулася до суду з позовом, мотивуючи його тим, що в період з вересня 2018 року по 23 серпня 2019 року вона та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . 23 серпня 2019 року сторони зареєстрували шлюб. У березні 2019 року, з метою покращення житлових умов, сторони вирішили інвестувати кошти в будівництво квартири [ADDRESS] . 12 березня 2019 року між відповідачем та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» було укладено попередній договір купівлі-продажу. 12 червня 2019 року відповідач звертався до забудовника із заявою про зміну графіку виплат у зв`язку з майбутнім укладенням шлюбу. Остаточний платіж за об`єкт нерухомості у розмірі 1 833 519 грн 00 коп. було здійснено 18 травня 2022 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду від 28 листопада 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Право власності на спірну квартиру було оформлено відповідачем 26 вересня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу. Позивачка вважає квартиру об`єктом спільної сумісної власності та просить визнати за нею право на 1/2 частину. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року вказану справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року підготовче засідання у цивільній справі закрите та справу призначено до судового розгляду по суті . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року задоволено клопотання про витребування доказів. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача у судовому засіданні 24.09.2025 року пояснив, що позивачка та відповідач до укладення шлюбу проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та фактично перебували у сімейних відносинах. Сторони проживали у квартирі матері позивачки. У період спільного проживання ними було прийнято рішення про придбання квартири. Договір купівлі-продажу майнових прав був укладений між відповідачем та забудовником, однак, зі слів представника позивача, це було зумовлено позицією забудовника щодо оформлення договору лише на одну особу. Після укладення шлюбу відповідач звертався до забудовника із заявою про зміну графіка платежів у зв`язку зі зміною сімейного стану. Відповідні зміни були оформлені додатковою угодою та нотаріально посвідчені. Позивачка працювала під час спільного проживання, отримувала дохід, що, на думку представника, підтверджує її участь у формуванні спільного бюджету. У 2022 році шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка дізналася, що право власності на квартиру оформлено на відповідача одноособово. Відповідач повідомив позивачці, що квартира не є спільною сумісною власністю. З огляду на викладене, представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні 24.09.2025 року заперечував проти задоволення позову та зазначив, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету. Зі слів представника, допитані свідки зі сторони позивачки, зокрема мати позивачки, не підтвердили факту спільного бюджету. Також, за твердженням відповідача, свідки зазначали, що сторони не несли спільних витрат на утримання квартири матері позивачки. Представник відповідача вказав, що сторони фактично проживали у квартирі брата відповідача, а значна частина коштів за придбання квартири сплачувалася за рахунок сім`ї відповідача, зокрема братом. При цьому квитанції про оплату не збереглися. На думку представника відповідача, самі по собі спільні фотографії та показання свідків не є достатніми доказами для встановлення факту проживання однією сім`єю та виникнення права спільної сумісної власності. Квартира зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем. У зв`язку з наведеним представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що 23 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Центральним відділом державної реєстрації шлюбів ГТУЮ у м. Києві, про що складено актовий запис № 2023. Шлюбні відносини між сторонами тривали до листопада 2022 року та були припинені на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28.11.2022 у справі № 761/11802/22, яке набрало законної сили 29.12.2022. Щодо періоду з вересня 2018 року по 23 серпня 2019 року, позивачка зазначає про проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження цього посилається на показання свідків [PERSON] та [PERSON] . Проте, суду не надано належних письмових доказів (спільних фінансових зобов`язань, договорів, відкритих спільних рахунків), які б підтверджували наявність спільного побуту та бюджету саме у статусі сім`ї до моменту реєстрації шлюбу. Об`єктом спору є квартира [ADDRESS] . Судом встановлено хронологію набуття права на вказане майно: 12 березня 2019 року (до реєстрації шлюбу) між відповідачем та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] .. 12 червня 2019 року відповідач звернувся до ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» із заявою про зміну графіку платежів, де зазначив причину «у зв`язку з сімейними обставинами». Згідно з Довідкою ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» загальна вартість квартири становить 1 833 519,00 грн. Суд встановив, що до реєстрації шлюбу (до 23.08.2019) за вказаний об`єкт було сплачено кошти, що становлять 40% від загальної вартості квартири. Інші 60% вартості були сплачені у період з серпня 2019 року по травень 2022 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. У матеріалах справи міститься індивідуальна відомість про застраховану особу (довідка з Реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України) на ім`я [PERSON] . Згідно з даним документом позивачка протягом періоду перебування у шлюбі (2019-2022 рр.) була офіційно працевлаштована та отримувала стабільний дохід, з якого сплачувалися єдиний соціальний внесок та податки. Розмір заробітної плати позивачки підтверджує її спроможність приносити дохід у сім`ю та брати участь у спільних витратах. Право власності на квартиру було зареєстровано за Відповідачем 26 вересня 2024 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири № 1404 від 26.09.2024 (номер запису про право власності 56645307). Згідно з Висновком про ринкову вартість об`єкта нерухомості від 22.06.2024, наданим суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ГНК-ГРУП», вартість спірної квартири на момент звернення до суду становить 5 187 951,00 грн. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що позивачка є прихожанкою євангелістської церкви де заборонено вступати в стосунки до реєстрації шлюбу. Заначив , що відповідач проживав з їх матір`ю в квартирі та на дачі. У квартирі по [ADDRESS] брат відповідача був один раз як гість. Перший платіж 30% за квартиру платила мама, а потім платив брат. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивачки. Проживати сторони разом почали по [ADDRESS] з вересня 2018 року з ціллю економії коштів для того щоб придбати квартиру, разом купували продукти харчування, разом відпочивали влітку за кордоном, святкували родинні свята разом. Свідок [PERSON] пояснив, що є братом позивачки, з 2017 року познайомився з відповідачем, а з вересня 2018 року його сестра з відповідачем стали проживати разом у батьківській квартирі по [ADDRESS] . Сторони разом проживали, відпочивали, проводили спільні сімейні свята. Оцінюючи показання допитаних у судовому засіданні свідків відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд виходить із того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а всі докази підлягають оцінці у їх сукупності з урахуванням взаємного зв`язку, належності, допустимості та достовірності. Суд враховує, що зазначені свідки є близькими родичами позивачки, а тому їх показання підлягають критичній оцінці з огляду на можливу заінтересованість у результаті розгляду справи. Разом із тим сам по собі родинний зв`язок не є підставою для відхилення показань, однак вимагає їх перевірки іншими доказами. Показання зазначених свідків підтверджують факт спілкування сторін, їх близьких стосунків та проживання в одному приміщенні, однак не містять конкретних відомостей про наявність спільного бюджету, спільних фінансових зобов`язань, розподілу витрат чи інших юридично значущих ознак, притаманних подружжю в розумінні статті 74 СК України. Свідок [PERSON] , брат відповідача, зазначив, що сторони не проживали разом як подружжя до шлюбу, відповідач проживав із матір`ю, також повідомив, що частина коштів за квартиру сплачувалася їх матір`ю та ним особисто. Разом із тим, навіть виходячи з пояснень свідка [PERSON] про те, що частина коштів за квартиру сплачувалася ним особисто та їх матір`ю, суд зазначає наступне. Із матеріалів справи вбачається, що відповідні платежі здійснювалися у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, коли між сторонами існували права та обов`язки подружжя, передбачені Сімейним кодексом України. Спірний об`єкт нерухомості набувався саме для проживання сторін як сім`ї, що не заперечувалося відповідачем. За відсутності належних і допустимих доказів того, що кошти, внесені [PERSON] , були надані відповідачу на підставі договору позики, дарування чи з іншою чітко визначеною правовою метою як його особиста приватна власність, такі кошти не можуть вважатися особистими коштами відповідача у розумінні ст. 57 СК України. Факт можливого залучення грошових коштів родичів сам по собі не змінює правового режиму майна, якщо такі кошти були використані для придбання житла в інтересах сім`ї та під час шлюбу. У такому випадку вони набувають правового режиму спільних коштів подружжя, якщо інше не доведено належними доказами. Таким чином, навіть за умови участі [PERSON] у здійсненні платежів, суд розцінює такі дії як спрямовані на забезпечення житлових потреб сім`ї відповідача та позивачки під час шлюбу, що не спростовує презумпції спільності майна подружжя, встановленої ст. 60 СК України. Таким чином, показання свідків з обох сторін підтверджують наявність близьких стосунків між сторонами до шлюбу, однак не містять достатніх та переконливих доказів існування усталених фактичних шлюбних відносин у розумінні ст. 74 СК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2018 року по 23 серпня 2019 року належними та допустимими доказами не доведений. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім?я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/8116/19 в постанові від 09.07.2021 р., в якій досліджував питання поділу майна подружжя. Статтею 70 СК України врегульовано питання розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз?яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Судом встановлено, що 12 березня 2019 року між Відповідачем та ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Шлюб між сторонами був зареєстрований 23 серпня 2019 року. Згідно з наданими квитанціями, значна частина платежів за об`єкт інвестування була здійснена Відповідачем (або за його дорученням [PERSON] ) як до шлюбу, так і під час нього. Враховуючи, що інвестування розпочалося до шлюбу, і докази спільного бюджету на той момент відсутні, майно не може бути визнане спільною сумісною власністю в рівних частках (50/50). Суд встановив, що частка коштів, сплачених у період перебування у шлюбі (після 23.08.2019), становить лише частину загальної вартості об`єкта. Оцінюючи обсяг внесених спільних коштів подружжя, суд вважає справедливим визнати за Позивачкою право власності лише на 1/3 (одну третю) частку квартири. Судом встановлено, що до моменту реєстрації шлюбу (до 23.08.2019) відповідачем було сплачено 733 450,74 грн, що підтверджується фінансовою документацією забудовника. Решта суми у розмірі 1 100 068,26 грн була сплачена під час шлюбу, що підтверджується квитанціями (зокрема від 13.03.2020 та 10.06.2021) та відповіддю АТ «Сенс Банк» про рух коштів. При визначенні розміру часток сторін у спірному майні, суд виходить із принципів роздільності майна, набутого до шлюбу, та спільності майна, набутого під час шлюбу, на підставі наступного аналізу. Загальна вартість об`єкта інвестування згідно з Довідкою ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» становить 1 833 519,00 грн. Судом встановлено, що Відповідачем одноособово було внесено 733 450,74 грн. Згідно зі ст. 57 Сімейного кодексу України, ці кошти є особистою приватною власністю Відповідача. У відсотковому співвідношенні ця сума становить 40% від загальної вартості квартири. Решта коштів у розмірі 1 100 068,26 грн (що становить 60% від вартості) була внесена в період з 2019 по 2022 рік. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Оскільки 60% вартості квартири було оплачено під час шлюбу, саме ця частина майна (об`єкту інвестування) набула статусу спільної сумісної власності. Суд враховує довідку з Пенсійного фонду України (ОК-7), яка підтверджує, що Позивачка мала офіційний дохід у цей період, а отже, брала участь у формуванні сімейного бюджету, з якого здійснювалися платежі (зокрема, зафіксовані у квитанціях АТ «Сенс Банк» від 13.03.2020 та 10.06.2021). Згідно зі ст. 70 СК України, частки дружини та чоловіка у спільному майні є рівними. Поділу підлягає лише та частина квартири, яка була оплачена спільно (тобто 60% або приблизно 3/5 від цілого). Частка Позивачки: 1/2 від спільно нажитих 60% = 30% від цілої квартири. Частка Відповідача: 40% (особисті кошти) + 30% (частка при поділі спільного) = 70% від цілої квартири. Враховуючи, що Позивачка просить визнати за нею право власності на частку в нерухомому майні, а встановлений судом обсяг спільно внесених коштів (60%) за математичним розрахунком максимально наближений до моделі, де 1/3 визнається за дружиною, а 2/3 за чоловіком (з урахуванням його значного дошлюбного внеску у розмірі 733 450,74 грн). Суд вважає такий розподіл часток (1/3 та 2/3) справедливим, оскільки захищає особисті майнові права Відповідача, які виникли у нього до моменту реєстрації шлюбу та визнає майновий внесок Позивачки, яка перебувала у шлюбі понад три роки, працювала та сприяла накопиченню коштів для остаточного розрахунку за квартиру (останній платіж 18.05.2022). Слід зазначити, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним кодексом України і закріплений, зокрема, у статті 74 СК України. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Позивачкою не надано достатніх та переконливих доказів , які б беззаперечно свідчили про наявність усталених відносин, притаманних подружжю (спільний побут, бюджет), саме з вересня 2018 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2018 року по 23 серпня 2019 року . Надані показання свідків підтверджують наявність близьких стосунків та спільного проведення часу, однак не свідчать про наявність усталених сімейних відносин у розумінні ст. 74 СК України, зокрема спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, спільного ведення господарства як єдиного економічного осередку. У зв`язку з цим підстав для встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд не вбачає. Разом з тим судом встановлено, що спірна квартира була профінансована частково до укладення шлюбу (40% вартості) та частково під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (60% вартості). Кошти, сплачені до реєстрації шлюбу, є особистою приватною власністю відповідача відповідно до ст. 57 СК України. Кошти, сплачені під час шлюбу, відповідно до презумпції, встановленої ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено, що такі кошти мали особистий характер. Враховуючи співвідношення особистих та спільних внесків сторін, тривалість шлюбу, участь позивачки у формуванні сімейного бюджету, а також принципи справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про необхідність визначення часток сторін у праві власності на спірну квартиру у співвідношенні: 1/3 частка за позивачкою; 2/3 частки за відповідачем. Такий розподіл забезпечує баланс інтересів сторін, враховує фактичний внесок кожного з них у придбання майна та відповідає вимогам ст. 60, 70 СК України. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Як вбачається з матеріалів справи, Позивачкою при поданні позову було сплачено судовий збір у загальному розмірі 9 084,00 грн. Суд зазначає, що позов містить дві вимоги: немайнову та майнову.Оскільки у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю суд відмовив повністю, судовий збір у сумі 1 211,20 грн за цією вимогою не підлягає стягненню з Відповідача. Щодо майнової вимоги, Позивачка просила визнати за нею право на 1/2 частку квартири, однак судом визнано за нею право на 1/3 частку. Враховуючи принцип пропорційності, з Відповідача на користь Позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 607, 47 грн.

Outcome: partial