Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

06 листопада 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі по тексту ТОВ «Бізнес позика») через свого представника Памірського М.А. звернулося в суд з позовом до [PERSON] , в якому представник просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за кредитним договором від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001 про надання грошових коштів в розмірі 39346,15 грн, з яких: 14416,59 грн заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту), 23279,56 грн проценти за користування кредитом, 1650 грн заборгованість за комісією. Крім цього, представник просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Бізнес позика» понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог представник вказала, що 13 травня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» та відповідачем був укладений договір № 309833-КС-001 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір був укладений відповідно до правил надання коштів в позику, який підписано електронним підписом позичальника з використанням одноразового ідентифікатора. Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту складає 10000 грн; строк кредиту 8 тижнів до 08 липня 2021 року; комісія за надання кредиту складає 1500 грн; процентна ставка фіксована та становить 0,96913372 % в день; річна процентна ставка становить 12100,63 %. Згодом, відповідач уклав ще одну додаткову угоду до кредитного договору від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001 на суму 11000 грн, а також, як зазначає представник, здійснив часткову оплату заборгованості за зазначеним кредитним договором у розмірі 11963,35 гривень. ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання перед відповідачкою [PERSON] виконало та надало останній кошти в сумі 21000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на її кредитну картку № [NUMBER] . Заборгованість відповідача за кредитним договором перед позивачкою станом на день подання позовної заяви становить 39346,15 грн, з яких: 14416,59 грн заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту), 23279,56 грн проценти за користування кредитом, 1650 грн заборгованість за комісією. Крім цього, представник просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Бізнес позика» понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2025 року справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Представник ТОВ «Бізнес позика» в судове засідання не з`явився, однак 23 січня 2026 року подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідачки, вказавши, що викладені у відзиві заперечення не спростовують заявлених позовних вимог та не підтверджені належними і допустимими доказами та просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання ( [ADDRESS] ) повідомлялась належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із зворотньою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», проте 20 січня 2026 року подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти заявлених вимог, не погодилася з розміром заборгованості, визначеним позивачем, та просила відмовити у задоволенні позову. Враховуючи норми п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13 травня 2021 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] (зараз Цхадая відповідь з ЄДДР № 2035804 від 24 листопада 2025 року) був укладений договір № 309833-КС-001 про надання споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 1 договору, сума кредиту: 10000 грн; строк кредиту 8 тижнів до 08 липня 2021 року; комісія за надання кредиту складає 1500 грн; процентна ставка фіксована та становить 0,96913372 % в день; річна процентна ставка становить 12100,63 %.Згідно пункту 2 кредитного договору, протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів. Пунктом 4 встановлено, що у разі прострочення позичальником дати сплати чергового платежу визначеного графіком платежів, кредитодавець має право нараховувати штраф за кожний випадок такого порушення строків сплат на початок наступного дня після дня обов`язкового платежу, визначеного графіком платежів, та встановлюється у розмірах, що наведені нижче та відповідно розділу 5 правил надання споживчих кредитів. Відповідно до паспорта споживчого кредиту, споживач підтвердив, що отримав інформацію про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, виходячи з обраних ним умов кредитування. ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання перед відповідачкою [PERSON] виконало та надало останній кредит в сумі 10000 грн шляхом зарахування кредитних коштів 13 травня 2021 року на її кредитну картку № [NUMBER] , що підтверджується інформаційною довідкою, виданою «TacPay» на суму 10000 грн. Також, 24 червня 2021 року відповідач [PERSON] уклала з ТОВ «Бізнес позика» додаткову угоду «1» до договору № 309833-КС-001 про надання кредиту від 13 травня 2021 року, яку підписала одноразовим ідентифікатором «G-8974» 24 червня 2021 року, відповідно до якої останній були надані кредитні кошти в сумі 11000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів 24 червня 2021 року на його кредитну картку № [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням від 24 червня 2021 року № 29373. Також, отримання відповідачкою коштів підтверджується довідкою АТ КБ «Приват Банк» від 29 січня 2026 року № 20.1.0.0.0/7-260127/7898-БТ, витребуваною судом. Відповідачка не виконала свої зобов`язання в повному обсязі за договором про надання споживчого кредиту від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001 та додаткової угоди до нього. Відповідно до розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором станом на 04 лютого 2025 року та довідки про стан заборгованості, станом на 04 лютого 2025 року, за відповідачкою утворилась заборгованість в сумі 39346,15 грн, з яких: 14416,59 грн заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту), 23279,56 грн проценти за користування кредитом, 1650 грн заборгованість за комісією. З розрахунку заборгованості за даним кредитним договором також вбачається, що відповідач частково погасила кредит, здійснивши часткову оплату за даним договором на загальну суму 11963,35 грн. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року, в справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року, в справі №127/33824/19 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 1 статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного суд вважає, що кредитний договір від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001, підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора, є укладеним, товариство виконало умови договору та надало позичальниці кредит в узгодженому сторонами розмірі, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів. Суд, оцінивши та дослідивши матеріали справи, а також надані суду докази, вважає, що позов про стягнення із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» заборгованості за кредитним договором від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001 в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 14 416,59 грн. слід задовольнити. Щодо заборгованості відповідача за відсотками за кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). При дослідженні судом розрахунку заборгованості, складеного позивачем станом на 07 березня 2025 року, встановлено, що він відповідає погодженим між сторонами умовам кредитування, зокрема з урахування погодженої відсоткової ставки та строку дії договору. Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 за аналогічних правовідносин і умов кредитного договору цього ж кредитора з іншим позивальником Таким чином, суд вважає, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим судове рішення підлягає зміні в частині стягнення з відповідача процентів і встановлення їх в сумі 14416,56 грн, що буде відповідати розміру тіла кредиту після часткового погашення даної кредитної заборгованості відповідачкою [PERSON] . Щодо комісії, суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про споживчий кредит будь-які комісії, збори чи інші платежі за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону. Умови договору, що передбачають обов`язок споживача здійснювати оплату за такі дії, є нікчемними. Таким чином, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати лише плату за надання інформації про стан кредиту у випадку, якщо споживач вимагає її частіше ніж один раз на місяць. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 1650 грн комісії за обслуговування кредитної заборгованості задоволенню не підлягають. На підставі викладеного суд вважає, що кредитний договір від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001, підписаний [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора, є укладеним, товариство виконало умови договору та надало позичальниці кредит в узгодженому сторонами розмірі, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів. Таким чином, враховуючи позицію сторін та документи, які вони надали, суд вважає за необхідне позов (в межах заявлених позовних вимог) задовольнити частково та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 13 травня 2021 року № 309833-КС-001 в розмірі 28833,18 грн, з яких: 14416,59 грн заборгованість за основною сумою кредиту (тіло кредиту) та 14416,59 грн проценти за користування кредитом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд, задовольняючи позовні вимоги, покладає судові витрати на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов заявлено з ціною 39346,15 грн, а задоволено на суму 28833,18 грн, тобто на 73,28 %. За таких обставин з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1775,13 грн сплаченого судового збору.

Outcome: partial