Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів, вказуючи що від шлюбу із [PERSON] , він, [PERSON] , має спільного неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . 27 березня 2023 року рішенням Крюківського районного суду м. Кременчук по справі № 537/860/23 шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Цього ж дня заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчук по справі №537/861/23 з нього на користь відповідача на утримання сина [PERSON] було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 від всіх видів його доходу. При цьому [PERSON] свої обов`язки щодо виховання та утримання сина не виконувала. Зловживала алкогольними напоями. В такому разі [PERSON] перебував на обліку служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як дитина яка перебуває у складних життєвих обставинах у зв`язку із ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків. В подальшому сина було влаштовано до КМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з метою обстеження та подальшого влаштування до Центру соціально - психологічної реабілітації дітей Кременчуцької міської ради. 30 вересня 2024 року Мхайла було повернуто в його родину за адресою: [ADDRESS] , де він проживає станом на сьогоднішній день. 02 липня 2025 року рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області по справі №581/285/25, яке набрало законної сили 04 серпня 2025 року, [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , та стягнуто з неї на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З часом він отримав виконавчий лист та звернувся до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському району Сумської області з метою примусового стягнення аліментів. Дізнавшись про це Відповідачка почала постійно до нього телефонувати та вимагати відмовитися від аліментів аргументуючи це тим, що він начебто має заборгованість перед нею по аліментах які були стягнуті заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчук по справі №537/861/23 .Він категорично з нею не погоджувався та аргументував свою позицію тим, що надавав кошти на утримання сина, однак вона витрачала їх на власні потреби, в тому числі на алкогольні напої. Незважаючи на зазначене, лише 26.09.2025, тобто більш ніж через два роки з моменту прийняття рішення про стягнення аліментів, [PERSON] звернулася до Крюківського районного суду м. Кременчука із заявою про видачу виконавчого листа. Далі вона звернулася до Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському району Сумської області, на підставі чого відкрито виконавче провадження №79272732. Позивач повідомив державного виконавця, що [PERSON] позбавлена батьківських прав, а відтак, з огляду на ст.166 СК України, вона не має права на аліменти. Однак у службі йому повідомили, що рішення суду про позбавлення батьківських прав, не є підставою для закриття виконавчого провадження про стягнення аліментів. За викладених обставин він змушений був звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24.12.2025 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, при цьому надав суду заяву згідно якої просить справу розглядати без його участі, позов підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Карабаш Ю.О., в судове засідання не з`явилися, представник відповідача звернулася до суду із заявою про розгляд справи у їх відсутність, вказала, що відповідач проти задоволення позовних вимог щодо припинення стягнення аліментів з 30.09.2024 не заперечує. Згідно з ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнала позов і таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не вбачає та вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки для того наявні законні підстави. Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно дост.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Липоводолинського районного управління юстиції у Сумській області, сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2002 року, який рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 березня 2023 року, було розірвано. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 27 березня 2023 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 09.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. 26 вересня 2025 року на виконання рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 27 березня 2023 року було видано виконавчий лист №537/861/23, та на підставі заяви стягувача [PERSON] старшим державним виконавцем Недригайлівського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області відкрито виконавче провадження №79272732, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 06 жовтня 2025 року. 02 липня 2025 року Липоводолинським районним судом Сумської області ухвалено рішення, яким позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнуто щомісячно з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 16 квітня 2025 року. Як вбачається Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Сумського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року, рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 02 липня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ «Служба у справах дітей» Липоводолинської селищної ради, служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав. Як встановлено судом, не заперечується сторонами по справі та зокрема підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/017839622, сформованого 28.11.2025, витягом з реєстру територіальної громади №2025/016466415, сформованого 07.11.2025, на даний час неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зроблено висновок про те, що аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20). Припинення стягнення аліментів можливе, зокрема, тоді, коли дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22)). Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. При цьому, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання аліментів з боку того з батьків, з ким стала проживати дитина на користь того з батьків з ким вона проживала. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на наведену вище норму Закону та із врахуванням позиції сторін, суд вважає доведеною ту обставину що 30 вересня 2024 року неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - позивачем по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на його утриманні. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, а також те, що після винесення судом рішення про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів, змінилися життєві обставини, а саме те, що неповнолітній син сторін почав проживати разом з позивачем, який несе витрати на його утримання, відповідач не заперечує вказаних обставин, то суд дійшов висновку, що вказані обставини є підставою для припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідача [PERSON] . За викладених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зст.142 ЦПК України та ч.4ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позов підлягає задоволенню та відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved