Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся представник [PERSON] - адвокат Малевська Є.Ю. з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, зареєстрований 22 січня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 5, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів доходів з дати подання позову і до повноліття старшої дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В обґрунтування позову зазначено, що 22 січня 2013 року сторони уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Підставою розірвання шлюбу є ті обставини, що між позивачем та відповідачем відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного. На теперішній час шлюбні відносини припиненні повністю, спільне господарство не ведеться. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, а перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача розвиватися у соціальному відношенні нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Позовну вимогу про стягнення аліментів позивач обґрунтувала тим, що від даного шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] . Діти зареєстровані за адресою місця реєстрації батька: [ADDRESS] , але проживають разом з позивачем та в подальшому залишатимуться проживати разом з матір`ю. Спору про місце проживання дітей немає. На даний час відповідач проживає окремо від позивача та дітей. Дітям жодного утримання не надає та не бере жодної участі у вихованні дітей. Майнове та фінансове забезпечення дітей лежить тільки на позивачу. Відповідач має гарний стан здоров`я, жодних протипоказань до фізичної та інтелектуальної праці не має. Інших дітей у відповідача немає, осіб на утриманні немає. Домовитись з відповідачем щодо утримання дітей неможливо, так як він не вважає, що повинен надавати кошти на утримання дітей. Тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів доходів з дати подання позову і до повноліття старшої дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 18.11.2025 ухвалою Подільського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у десять днів з дня отримання ухвали. 02.12.2025 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача-адвокатом Горовою О.В. 22.12.2025 року до суду подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що між сторонами дійсно мали місце певні протиріччя, і у зв`язку з цим сторони незначний час проживали окремо, однак окреме проживання саме по собі не свідчить про припинення сімейних відносин між сторонами. Наявність у сторін неповнолітніх дітей, вказує на необхідність збереження сім`ї. Зазначає, що вимоги про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання дітей мають різний предмет спору, при розгляді вказаних категорій справ необхідно встановлювати різні фактичні обставини. При цьому, відповідач намагається утримувати дітей, однак саме позивач чинить перешкоди в цьому, повертаючи кошти. Просить суд, роз`єднати позовні вимоги позову про стягнення аліментів на дітей в окреме провадження, а також визначити подружжю строк на примирення у шість місяців та зупинити провадження у справі, відмовити у задоволені позову позивача про розірвання шлюбу в повному обсязі. Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат. 29.12.2025 року представником позивача - адвокатом Малевською Є.Ю. до суду подано відповідь на відзив. Зазначено, що відповідач жодним чином не проявляв турботу про дружину та дітей, про їхнє матеріальне забезпечення, не телефонував та не запитував, які є потреби у дітей, знаючи що позивач залишилася у безпорадному стані, без належного матеріального забезпечення. Також не намагався примиритися з дружиною для возз`єднання із сім`єю. Натомість вчиняв дії, які говорять про те, що відповідач жодним чином не мав бажання примиритися, наприклад за власною ініціативою зняв з реєстрації дружину із спільного місця проживання. А твердження відповідача про наявне матеріальне забезпечення дітей, у вигляді перерахунку грошових коштів на карткові рахунки дітей не є правдивим і не підтверджено доказами. Просить відмовити у надані строку на примирення та розірвати шлюб, а також відмовити у клопотанні про роз`єднання вимог позову та задовільнити позовні вимоги щодо стягнення аліментів. Також просить суд стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. В судове засідання 02.03.2026 року позивач не з`явилась. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився. 02.03.2026 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 22 січня 2013 року укладено шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис № 5, після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Позивач посилається на те, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між позивачем та відповідачем відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного. На теперішній час шлюбні відносини припиненні повністю, спільне господарство не ведеться. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, а перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача розвиватися у соціальному відношенні нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки з чоловіком. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. На підставі ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Крім того, судом враховано те, що відповідач заперечив щодо розірвання шлюбу, однак протягом розгляду справи визнав позовні вимоги. Таким чином, з`ясувавши дійсні стосунки сторін та мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін неповнолітніх дітей та те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їх дітей, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно з ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22 січня 2013 року вбачається, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] , яке суд вважає за можливе залишити без змін з огляду на відсутність відповідної вимоги позивача про відновлення дошлюбного прізвища. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), як органу ДРАЦС за місцем ухвалення рішення, для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] . Діти зареєстровані за адресою місця реєстрації батька: [ADDRESS] , але фактично проживають разом із матір`ю [PERSON] . Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тлумачення положень СК України свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Статтею 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, позивач вказує на те, що відповідач проживає окремо від позивача та дітей. Дітям жодного утримання не надає та не бере жодної участі у вихованні дітей. Майнове та фінансове забезпечення дітей лежить тільки на позивачу. Також, суд приймає до уваги те, що відповідач не заперечує свого обов`язку щодо утримання дітей, визнав позовні вимоги та згодний сплачувати аліменти на користь позивача у визначеному нею розмірі. Аналізуючи зазначені вище положення законодавства, встановивши, що відповідач працює та отримує стабільний дохід, інших утриманців не має, має нормальний стан здоров`я, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, як про це заявлено у позовній заяві. Постановляючи рішення суд враховує, що в даному судовому провадженні позивачем не ставилось питання про стягнення додаткових витрат на дітей, визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню саме на утримання дітей, а тому за позивачем залишається право на звернення до суду у встановленому законом порядку щодо участі відповідача у додаткових витратах згідно ст.185 СК України. На підставі ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. А відтак, у кожній зі сторін є право на звернення до суду в разі настання таких обставин. Крім того, у позивача, в разі необхідності, залишається право на звернення до суду про зміну способу стягнення аліментів (зміна частки на тверду грошову суму). Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Із урахуванням наведеного та встановлених судом обставин справи, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітніх дітей, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів доходів з дати подання позову і до повноліття старшої дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із наявної в матеріалах справи квитанції ID:0595-8397-2490-8947 від 09.11.2025, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1 211,20 грн. З огляду на наведене, враховуючи визнання позову відповідачем, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків вказаної суми сплаченого судового збору, що становить 605,60 грн, та повернення решти 50 відсотків судового збору (у розмірі 605,60 грн) позивачу з державного бюджету. Крім того, оскільки за вимогу про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», наявні підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 605,60 грн. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved