Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Представник відповідачки-позивачки [PERSON] адвокат Ощипок В.С. 10.02.2026 звернувся до суду із клопотанням, в якому просить ухвалити додаткове рішення у справі № 339/483/24 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за професійну правничу допомогу в розмірі 100000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням суду від 29.01.2026 позовні вимоги у вказаній справі задоволено частково. Вирішивши справу по суті позовних вимог, судом у рішенні не відображено питання про судові витрати, які відповідачка-позивачка понесла при розгляді справи і які складаються із витрат за отриману професійну правничу допомогу. В судових дебатах заявлено про подальшу подачу клопотання про відшкодування правової допомоги згідно ч.8 с.141 України. Відтак, зважаючи на складність справи, неодноразові подання стороною позивача нових позовів, які об`єднані в одне провадження із зміною позовних вимог та обгрунтувань, тривалість розгляду, вчинення ряд запитів та проведення консультацій, просив клопотання задоволити, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за правничу допомогу в розмірі 100000 грн. 16.02.2026 представник позивача-відповідача [PERSON] адвокат Томин С.В. через систему «Електронний суд» скерував до суду заяву про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу. У своєму запереченні посилається на те, що розмір судових витрат на правову допомогу є завищеним, необґрунтованим та неспівмірним. Вказує, що доданий до адвокатом Ощипком В.С. акт № 1 наданих послуг не можна вважати документальним підтвердженням та розрахунком витрат на правову допомогу, оскільки в ньому не зазначено кількість консультацій, запитів, підготовлених процесуальних документів тощо, що не дає можливості оцінити співмірність та пропорційність таких витрат до предмету спору. Також відсутнє підтвердження оплати клієнтом витрат на правову допомогу. Відтак просив відмовити у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу в повному обсязі. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися. Дослідивши письмові матеріали, перевіривши законність і обґрунтованість поданого клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає, що таке підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Рішенням Болехівського міського суду від 29 січня 2026 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку у громадському будинку - магазині непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку у громадському будинку - магазині непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні майном [PERSON] , а саме: 1/2 частки у громадському будинку - магазині непродовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , звільнивши таке. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному ч. 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 цього Кодексу. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Статтею 264 ЦПК України визначені питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення, в тому числі - як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 цієї статті). Матеріали справи свідчать, що у відзивах на об`єднаний позов представники відповідачки-позивачки [PERSON] адвокати Ощипок В.С. і Годись Н.В., окрім іншого, просили стягнути з [PERSON] на свою користь витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 164-167 т. 1, 185-188 т. 2). Саме ж клопотання про стягнення понесених судових витрат було надіслано до суду представником відповідачки-позивачки [PERSON] адвокатом Ощипком В.С. поштовим зв`язком (дата відправки 02.02.2026) у встановлений п`ятиденний строк після ухвалення рішення у справі по суті (29.01.2026), а отже з дотриманням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Що стосується розгляду заяви по суті, а саме в частині розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат понесених на надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді суд зазначає наступне. До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді надано наступні документи: - договір про надання правничої допомоги № 25.02, укладений 15.01.2025 між [PERSON] та адвокатом Ощипком В.С., предметом якого є забезпечення адвокатом захисту прав, свобод і законних інтересів [PERSON] ; - додаток № 2 до Договору № 25.02 від 15.01.2025, підписаний 20.01.2026 [PERSON] та адвокатом Ощипком В.С., згідно якого загальна вартість послуг, наданих адвокатом по даному договору щодо розгляду справи № 339/483/24 у Болехівському міському суді становить 100000 грн, які клієнт зобов`язується оплатити протягом 30 днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили; - акт наданих послуг № 1 від 20.01.2026, підписаний з урахуванням додатку № 2 Договору № 25.02 від 15.01.2025, відповідно до якого сторони погодили вартість послуг, наданих адвокатом за ведення цивільної справи № 339/483/24 в суді першої інстанції в розмірі 100000,00 грн. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. За змістом ст. 30 вище названого Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Крім того, саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 726/1142/22. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved