Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просить: скасувати рішення ХХІІІ сесії сьомого скликання Буської міської ради №48 від 06.03.2019 року в частині надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] орієнтовною площею 0,0036 га для будівництва та обслуговування гаражу по [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0036 га, розташовану в [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1957866246206), вчинену 07.11.2019 року на ім`я [PERSON] , а також просила визнати за позивачкою [PERSON] право на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0036 га для будівництва та обслуговування гаражу по [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] покликається на те, що вищевказаним спірним рішенням Буської міської ради №48 від 06.03.2019 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», розглянувши заяву [PERSON] , якій надано такий дозвіл щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0036 га для будівництва та обслуговування гаражу в [ADDRESS] , а згодом 07.11.2019 за відповідачкою [PERSON] зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Проте, позивачка [PERSON] не погоджується із цим рішенням та реєстраційною дією, що порушують її право на законне та безперешкодне володіння і користування земельною ділянкою, оскільки позивача із 2004 року відкрито й фактично користується вказаною земельною ділянкою, відтоді вона зверталась у Буську міську раду із проханням надати їй земельну ділянку для встановлення тимчасового збірно-розбірного гаражу в м. Буськ, проте в міській раді позивачці повідомили про відсутність у межах міста такої ділянки, однак у разі згоди іншого землекористувача надати їй запитувану земельну ділянку, Буська міська рада передасть позивачці таку земельну ділянку для встановлення гаражу. Так, землекористувач [PERSON] погодилась передати позивачці в користування частину своєї земельної ділянки по [ADDRESS] , взамін чого позивачка [PERSON] загородила їй решту земельної ділянки металевою огорожею (сіткою), що також підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] від 13.01.2023 та колишнього Буського міського голови Вовка В.С. від 04.11.2022. Після того факт користування позивачкою спірною земельною ділянкою став загальновідомим для усіх (сусідів, посадових осіб Буської міської ради та [PERSON] ) та позивачка працювала над виготовленням правовстановлюючих документів. Так, 30.03.2005 року позивачка отримала рішення Буської міської ради №28, яким їй надано дозвіл на встановлення тимчасового розбірного гаражу по [ADDRESS] , внаслідок чого позивачка протягом вересня-жовтня 2005 року побудувала гараж, встановлення якого узгоджено з усіма компетентними суб`єктами у місті Буську та землекористувачем [PERSON] . Згодом, у червні 2018 року, позивачка [PERSON] вирішила на решті земельної ділянки поруч з уже збудованим гаражем по [ADDRESS] збудувати ще один гараж для свого сина, у зв`язку із чим вона звернулась в Буську міську раду, яка рішенням №110 від 07.11.2018 року вирішила розробити детальний план території для будівництва та обслуговування гаражів у [ADDRESS] та 20.08.2021 року міський голова звертався до головного редактора газети «Воля народу» із проханням про публікацію повідомлення про початок розроблення такого проекту, а фінансування робіт по їх виготовленню покладено на позивачку, проте зміненим рішенням відповідача №82 від 23.09.2020 фінансування робіт покладено на її матір [PERSON] , які разом профінансували вказаний проект. Однак, 05.02.2024 року позивачка виявила відсутність огорожі та фундамент під будівництво гаражу, а згодом дізналася про те, що її власником є відповідачка [PERSON] . Тоді за зверненням позивачки 06.03.2024 року вона отримала копію оскаржуваного рішення №48 від 06.03.2019, із якого слідує про його винесення 06 березня 2019 року, хоча заява [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0036 га та передачі їй у власність для гаражного будівництва по [ADDRESS] , надійшла в Буську міську раду лише 02.04.2019 року, тобто за спливом май же одного місяця після винесення спірного рішення, а тому позивачка вважає таке рішення винесене без законної на те підстави. При цьому, з метою досудового врегулювання вказаного спору позивачка зверталася в Буську міську раду, яка листом №976 від 03.04.2024 уникнула ряд запитань позивачки по суті звернення. Крім того, позивачка [PERSON] намагалась захистити своє порушене право в порядку адміністративного судочинства, де ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.08.2024 року в справі №380/8791/24, залишеними без зміни Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.11.2024, було закрито провадження, оскільки вказаний спір стосується приватноправових відносин, що має вирішуватися в порядку ЦПК України. Відтак, оскільки спірне рішення Буської міської ради №48 від 06.03.2019 року винесене раніше за звернення відповідачки [PERSON] , тобто без законної на те підстави, а також, зважаючи на те, що позивачка користується спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] відкрито протягом 15 років, діє набувальна давність, а тому позивачка просить заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім того, позивачка [PERSON] звернулася до суду із заявою від 12.12.2024 року в порядку статті 127 ЦПК України, в якій просила поновити їй строк звернення до суду із указаним вище позовом, а трирічний строк звернення до суду просить відраховувати від 05.02.2024 року, оскільки тоді вона виявила відсутність огорожі на своїй земельній ділянці, фундамент під будівництво гаражу та згодом про те, що [PERSON] є власником указаної земельної ділянки та будує гараж, а тому відтоді вона дізналася, що між нею з одного боку та Буською міською радою і [PERSON] існує спір. Ухвалою судді від 27.01.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху із наданням десятиденного строку для усунення недоліків позовної заяви (для сплати судового збору). Ухвалою судді від 14.02.2025 року в даній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 22.08.2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Михайлів Б.І. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, покликаючись на мотиви, викладені у позовній заяві. Крім того, позивачка повідомила, що в міській раді всі знали про те, що спірна земельна ділянка належить їй, а [PERSON] її відібрала в позивачки. Також [PERSON] питав навіщо їй два гаражі, оскільки вона вже один гараж має, а тому просить позов задовольнити. Крім того, адвокат Михайлів Б.І. звернув увагу на те, що відповідачка [PERSON] через один місяць після рішення подала заяву на виготовлення проекту землеустрою, а натомість положення ст. 118 ЗК України передбачає місячний строк для розгляду такої заяви, тобто заднім числом нею написана заява, а натомість заяву бабці Лісовець вважає недопустимим доказом та просить скасувати спірне рішення органу місцевого самоврядування. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, відзиву на позовну заяву не подавали. Разом із тим, направили на розгляд суду заяву №1576 від 30.09.2025, що є по суті письмовими запереченнями відповідача, який проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі через їх необгрунтованість, оскільки позивачка не дотрималась спеціальної процедури, визначеної ст.ст. 118, 186 ЗК України, для оформлення у встановленому законом порядку права на спірну земельну ділянку, а відтак у позивачки відсутнє порушення її прав чи законних інтересів оскаржуваним рішенням міської ради та рішенням про державну реєстрацію прав, що є окремою підставою для відмови у позові, яка не потребує оцінки ні обраного позивачем способу захисту, ні правової оцінки спору по суті, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду в постанові від 04.10.2023 в справі №507/1130/20 та від 03.06.2025 в справі №685/54/21. Крім того, відповідач вважає безпідставними доводи позивачки про тривале та відкрите користування нею спірною земельною ділянкою, як і те, що на позивачку покладено фінансування робіт по виготовленню детального плану території, що розроблявся виключно в інтересах територіальної громади, а також доводи позивачки про неточності в даті заяви відповідачки [PERSON] про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою, яка крім цієї заяви вчинила ряд інших юридично значущих дій, що підтверджують її волевиявлення на отримання спірної ділянки у власність (розроблення проекту землеустрою, подання його на затвердження міській раді, отримання рішення про передачу ділянки у власність, реєстрація за собою права власності на відповідну ділянку). При цьому, на думку відповідача, доводи позивачки не свідчать про наявність у неї законного цивільного інтересу на одержання такої ділянки у власність, оскільки позивачка не ініціювала процедури приватизації ділянки, не зверталась у міську раду із заявами про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та його затвердження, що вказує на безпідставність позовних вимог. Відтак, із огляду на викладене, відповідач вважає, що у позові слід відмовити, а розгляд справи просить проводити за відсутності представника міської ради. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а в поданій через представника [PERSON] заяву від 02.10.2025, просила розглядати справу без участі відповідачки та її представника, а в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Крім того, відповідачка направила відзив на позовну заяву від 17.03.2025, у якому проти позовних вимог заперечила повністю, покликаючись на те, що вона набула право власності на спірну земельну ділянку в законний спосіб, жодним чином не порушуючи прав позивачки [PERSON] , яка неправдиво стверджує про користування цією ділянкою від 2004 року, на якій знаходився гараж бабусі відповідачки [PERSON] . При цьому, позивачка [PERSON] активно користується сусідньою земельною ділянкою, на якій збудувала гараж із залізобетонним перекриттям, замість дозволеного їй встановлення тимчасового розбірного гаражу. Крім того, відповідачка [PERSON] вважає безпідставними доводи позивачки на другий гараж, хоча земельним законодавством дозволено право на безоплатне отримання лише однієї земельної ділянки для таких цілей. Також відповідачка звертає увагу на те, що позивачка [PERSON] мала достатньо часу для узаконення свого права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться її гараж. Крім того, відповідачка [PERSON] покликається на те, що при оформленні права власності на спірну земельну ділянку вона пройшла всі необхідні етапи, передбачені законодавством, дотримуючись усіх норм та правил, зокрема, від виготовлення детального плану до реєстрації права власності, хоча процес оформлення права власності на зазначену земельну ділянку розпочала ще її бабця [PERSON] на спірній ділянці, де знаходився її гараж, який мати позивачки [PERSON] завалила, користуючись тим, що бабця [PERSON] була в похилому віці, хворіла та не могла відстояти своїх прав. Так, 07.11.2018 року Буська міська рада надала її бабці [PERSON] дозвіл на розроблення детального плану території для будівництва та обслуговування гаражів в [ADDRESS] , поклавши на бабцю фінансування робіт по виготовленню детального плану території, що було нею зроблено, а в подальшому таке право затверджено на XXIII сесії сьомого скликання рішення XXIII сесії сьомого скликання Буської міської ради від 06.03.2019, на якій [PERSON] була присутня та зверталася до депутатів із клопотанням, щоб дозвіл на виготовлення проекту землеустрою надали вже їй, оскільки стало відомо про тяжкий стан здоров?я бабці. Також 07.02.2019 року в місцевій газеті «Воля народу» було оприлюднено Повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації по оскаржуваній земельній ділянці, однак зауваження та пропозиції від позивачки [PERSON] не надходили. Відтак, 07.11.2019 року на вказаній підставі відповідачка [PERSON] провела реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, а також попередньо нею отриманий витяг із Державного земельного кадастру, яким підтвердилося, що немає в земельному кадастрі зареєстрованих прав на зазначену земельну ділянку. Крім того, заперечуючи позовні вимоги, відповідачка [PERSON] звертає увагу на судову практику Верховного суду, зокрема, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є лише стадією процедури отримання права власності на земельну ділянку, отримання якого не гарантує особі набуття цього права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом, а тому вважає, що відсутність або наявність заяви на цю стадію не впливає на законність вже набутого права власності. Тому відповідачка вважає безпідставними доводи позивачки та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачка [PERSON] направила відповідь на відзив від 20.03.2025, у якому заперечує доводи відзиву на позовну заяву. Зокрема, на спростування доводів [PERSON] про не користування позивачкою спірною земельною ділянкою від 2004 року, [PERSON] покликалася на те, що 08.11.2004 року на її замовлення Буським АПБ виготовлено Експлікацію будівель і споруд на встановлення збірно-розбірного гаражу в [ADDRESS] , згідно якої під номером [ADDRESS] значиться гараж [PERSON] . Зазначену земельну ділянку, згідно поданого до суду у якості додатку до позовної заяви письмового пояснення жителя м. Буськ [PERSON] , він віддав позивачці та її матері [PERSON] для того, щоби вона збудувала собі на ній гараж. З приводу доводів відповідачки [PERSON] на бездіяльність позивачки в частині правових процедур із узаконення права власності на спірну земельну ділянку, позивачка у якості спростування покликається на виготовлення нею в 2004 році зазначеної експлікації будівель і споруд, подання в 2005 році заяви та отримання відповідного дозволу на встановлення тимчасового розбірного гаражу по [ADDRESS] . Також у червні 2018 року позивачка зверталась у Буську міську раду з проханням виготовити детальний план території земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу в [ADDRESS] , отримавши рішення №110 від 07.11.2018 року та №82 від 23.09.2020, профінансувавши разом із матір`ю [PERSON] вказаний проект. Зрештою, позивачка вважає, що сповільнення із різних причин процесу виготовлення правовстановлюючої документації не є підставою для відібрання у неї земельної ділянки в неправовий спосіб та за скороченою процедурою. Наступним аргументом відповідача [PERSON] є те, що процес оформлення права власності на земельну ділянку розпочала її бабця [PERSON] , подавши заяву до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на встановлення детального плану території під будівництво гаражу по [ADDRESS] від 05.07.2018, яка однак не підписана заявницею, що свідчить про відсутність волевиявлення останньої, яку не можна вважати належним і достовірним письмовим доказом у справі. Крім того, позивачка звертає увагу на те, що спірне рішення Буської міської ради «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» №48 було винесене 06.03.2019 року, коли заява [PERSON] із проханням надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, за наслідками якої винесене рішення, надійшла до уповноваженого органу лише 02.04.2019, тобто майже через місяць після винесення спірного рішення. Таку ж дату проставлено на штампі «Вхідний» поряд із вхідним номером заяви при надходженні до органу місцевого самоврядування. Відтак, на думку позивачки, наявність саме цієї дати на вказаній заяві не є ні випадковістю, ані опискою, а свідчить про суттєве порушення законної процедури відведення спірної земельної ділянки, оскільки на момент отримання відповідачкою [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою такої заяви не існувало. Щодо посилань відзиву на постанови Верховного Суду, зокрема, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є лише стадією процедури отримання права власності на земельну ділянку та не гарантує особі набуття права власності. Однак рішенням органу місцевого самоврядування, винесеним без дотримання належної процедури, порушене законне право позивачки на землеволодіння та землекористування. Крім цього, постанови Верховного Суду позивачка вважає актами правотлумачення, які належать до підзаконних нормативно-правових актів, щодо яких закон має вищу юридичну силу. Відтак, позивачка вважає, що набуття відповідачкою [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку порушило її законне земельне право, адже спірною земельною ділянкою вона відкрито користувалася впродовж 15 років, що згідно ст. 344 ЦК України передбачає право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, що набувається за рішенням суду. Крім того, позивачка повністю підтримує решту доводів позовної заяви, а тому просила задовольнити повністю первісні позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] через представника [PERSON] направила до суду заперечення (на відповідь на відзив) від 09.05.2025, у якому заперечує проти доводів, викладених позивачкою у відповіді на відзив, вважаючи їх незаконними та необґрунтованими з огляду на те, що у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі №507/1130/20 про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку сформовано правовий висновок, відповідно до якого відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, встановивши відсутність порушеного права позивача, судам не слід здійснювати оцінку обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права (інтересу) та правову оцінку по суті спору. Подібні правові висновки викладені в численних постановах Верховного Суду. При цьому, відповідачка вважає, що із позовної заяви та долучених до неї доказів не вбачається, яким чином надання земельної ділянки у власність [PERSON] порушує права чи законні інтереси позивачки на цю ж земельну ділянку, яка була сформована лише 26.09.2019 на підставі проекту землеустрою, із конкретно визначеною конфігурацією та площею, що згідно вимог ст. 4 ЦПК України та усталеної практики Верховного Суду є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, яка виключає необхідність надання судом правової оцінки по суті спору. Крім того, відповідачка вважає безпідставними доводи позивачки [PERSON] про те, що оскільки впродовж 15 років, починаючи із 2004 року, вона відкрито користується спірною земельною ділянкою, що є підставою для визнання саме за нею права власності на цю ділянку в порядку набувальної давності за рішенням суду. Проте, станом на 2004 рік спірна ділянка, кадастровий номер 4620610100:13:025:0517, площею 0,0036 га, цільове призначення: «землі запасу», категорія: «землі житлової та громадської забудови», як об`єкт цивільних прав взагалі не існувала, а була сформована на підставі проекту землеустрою, розробленого на замовлення саме відповідачки [PERSON] , та зареєстрована у Державному земельному кадастрі значно пізніше, зокрема 26.09.2019, що спростовує навіть теоретичну можливість користування позивачкою конкретно цією земельною ділянкою із 2004 року до вересня 2019 року. Крім того, із матеріалів даної справи вбачається, що позивачка не зверталася до уповноваженого органу з заявою про передачу їй спірної земельної ділянки у власність чи користування, в тому числі за набувальною давністю. При цьому, стаття 119 ЗК України не дозволяє визнавати за особою право на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) в судовому порядку, про що Верховним Судом у постанові №132/1486/21 від 11.03.2024 сформовано відповідні правові висновки, зокрема, що обставини, на які посилається позивач (давність та добросовісність користування земельною ділянкою) не свідчать про його перевагу у наданні в користування земельної ділянки, а лише надають позивачу право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування у спосіб, який визначений чинним законодавством. У такому випадку громадяни мають звернутися до уповноважених органів з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність та набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється виключно в порядку безоплатної приватизації ділянок, передбаченому статтею 118 ЗК України. Крім того, покликання позивачки на встановлення нею у 2004 році сітки на певній не визначеній жодними ідентифікуючими характеристиками (крім назви вулиці) земельній ділянці, а також виникнення у 2018 році наміру побудувати на такій гараж для свого сина, - не є обставинами, які підтверджують давність користування або свідчать про її перевагу в отриманні відповідної ділянки у власність чи користування, натомість могли би бути заявлені, як підстави звернення до Буської міської ради з клопотанням про передачу ділянки у власність в порядку, передбаченому статтями 118, 119 ЗК України, на чому наголошує Верховний Суд у постанові №132/1486/21 від 11.03.2024, і чого позивачкою реалізовано не було. Зокрема, як убачається з долученого до позовної заяви рішення виконавчого комітету Буської міської ради №28 від 30.03.2005, позивачці надано дозвіл на встановлення тимчасового розбірного гаражу на території по [ADDRESS] , при цьому, земельна ділянка, площею 0,0036 га, ні вказаним, ні будь-яким іншим рішенням, їй не виділялась. З матеріалів справи прослідковується, що позивачка не проходила обов`язкової процедури, яка передувала отриманню земельної ділянки у власність чи користування, що встановлювалась приписами ст. ст. 40, 118 ЗК України. Таким чином, відповідачка вважає оскаржуване рішення Буської міської ради №48 від 06.03.2019 року в частині надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки орієнтовною площею 0.0036 га таким, що не порушує жодних інтересів позивачки, адже вона не набувала прав на відповідну ділянку в порядку, визначеному чинним законодавством. Водночас, рішення Буської міської ради №110 від 07.11.2018, яким визначено здійснити фінансування робіт по виготовленню детального плану території для будівництва та обслуговування гаражів в [ADDRESS] за рахунок кількох осіб, в тому числі позивачки [PERSON] , на яке покликається позивачка, не свідчить про виникнення у неї чи в інших громадян права власності чи користування певною земельною ділянкою з конкретними параметрами (площею та конфігурацією), адже детальний план території - це містобудівна документація, яка стосується широкого неперсоніфікованого кола осіб, тоді як наданню у власність чи в користування земельної ділянки передує розроблення іншої документації (що детально висвітлено вище), зокрема, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (з визначенням її конкретної площі, орієнтації тощо), який позивачкою не розроблявся, що узгоджується з правовими висновками, сформованими Верховним Судом у постанові №367/8744/16-ц від 26.01.2022. Відтак, відповідачка [PERSON] просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Заслухавши доводи позивачки та її представника, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Буської міської ради Львівської області №28 від 30.03.2005 року позивачці [PERSON] надано дозвіл на встановлення тимчасового розбірного гаражу на території по [ADDRESS] на місці, визначеному Буським АПБ. Згодом, 05 липня 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до Буського міського голови із заявою про виготовлення детального плану території земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу в [ADDRESS] . Рішенням Буської міської ради Львівської області №110 від 07.11.2018 року було ухвалено розробити Детальний план території для будівництва та обслуговування гаражів у [ADDRESS] , а фінансування робіт по їх виготовленню покладено на позивачку [PERSON] та її матір [PERSON] , які разом профінансували вказаний проект. Також рішенням Буської міської ради Львівської області №82 від 23.09.2020 року внесено зміни у Детальний план території для будівництва та обслуговування гаражів по [ADDRESS] , а фінансування робіт по внесенню змін до вказаного детального плану території здійснити за рахунок [PERSON] , тобто матері позивачки. 20 серпня 2021 року Буський міський голова звернувся до головного редактора газети «Воля народу» із Повідомленням про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у проекті містобудівної документації, розроблення такого проекту, а фінансування робіт по їх виготовленню покладено на позивачку Разом із тим, як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 05 липня 2018 року до Буського міського голови із заявою про виготовлення детального плану території під будівництво індивідуального гаражу по [ADDRESS] звернулась жителька [ADDRESS] , [PERSON] , яка є бабцею відповідачки [PERSON] . Так, рішенням Буської міської ради Львівської області №110 від 07.11.2018 року було ухвалено розробити Детальний план території для будівництва та обслуговування гаражів у [ADDRESS] , а фінансування робіт по їх виготовленню покладено на [PERSON] . Іншим рішенням Буської міської ради Львівської області №48 від 06.03.2019 року надано дозвіл відповідачці [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0036 га для будівництва та обслуговування гаражу в [ADDRESS] . У матеріалах справи наявна копія заяви відповідачки [PERSON] від 02.04.2019, із якої вбачається те, що відповідачка також зверталась до Буського міського голови із заявою про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі їй у власність площею 0,0036 га для гаражного будівництва в [ADDRESS] . Рішенням Буської міської ради Львівської області №104 від 02.10.2019 року затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0036 га для будівництва індивідуального гаражу в [ADDRESS] , а також передано відповідачці [PERSON] вказану земельну ділянку площею 0,0036 га (кадастровий номер 4620610100:13:025:0517). Так, 07.11.2019 року проведено державну реєстрацію права власності за відповідачкою [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0036 га, кадастровий номер 4620610100:13:025:0517, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №188241087 від 11.11.2019. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила про те, що є матір`ю позивачки, а з відповідачкою [PERSON] у них неприязні відносини. Свідок вказує, що у 2004 році вони із дочкою мали намір придбати земельну ділянку під гараж, однак міський голова повідомив про відсутність такої ділянки. Тоді вона із дочкою знайшли земельну ділянку в Гілевича, який погодився відпустити їм 10 метрів території під гараж, якою вони користувалися без правовстановлюючих документів, але був технічний документ на гараж, а також приїжджав архітектор [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив, що працює начальником відділу земельних відносин виконавчого комітету Буської міської ради, він готує технічну документацію на земельну комісію, а також проекти рішень на сесію міської ради. Про дану ситуацію свідок пригадує, що спершу зверталась бабця [PERSON] для отримання у власність земельної ділянки під будівництво гаражу, яка приходила в міську раду разом із внучкою [PERSON] , а також бабця просила земельну комісію готувати рішення вже на внучку, тобто на [PERSON] , яка тоді написала заяву на ім`я голови та її долучила. Після того надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, [PERSON] зробила та отримала, а [PERSON] цього не зробила та її гараж є незаконним самобудом. Крім того, свідок [PERSON] повідомив, що вони з міської ради виїжджали на місце та заміряли землю, однак сітки не було. Аналізуючи спірні правовідносини між сторонами по справі, що випливають із встановлених вище фактичних обставин спору, суд констатує релевантні правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України). Згідно зі статтями 122 і 123 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Пунктом «а» частини першої статті 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад. Згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Статтею 119 ЗК України щодо набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) визначено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно статті 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу. Передача земельних ділянок у власність відбувається шляхом прийняття уповноваженим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (стаття 118 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку відбувається поетапно: від отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до затвердження такого проекту цим органом і передання ним земельної ділянки у власність (пункт 68 постанови Верховного Суду від 27.11.2024 року в справі №141/55/17). Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 08.10.2025 року в справі №943/2482/20, від 11.04.2024 року в справі №607/10862/22, від 01.07.2022 року в справі №700/309/20 констатовано, що законне сподівання на оформлення прав на земельну ділянку виникає з моменту звернення до органу місцевого самоврядування з проханням затвердити погоджений проект землеустрою та передати ділянку у власність чи користування, а до цього моменту особа повинна усвідомлювати, що земельна ділянка може бути надана у власність іншій особі. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди (постанови Верховного Суду від 08.10.2025 року в справі №943/2482/20, від 20.12.2023 року в справі №363/3206/20). Пунктом 3 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. Детальний план у межах населеного пункту містить правові приписи нормативного характеру, які розраховані на невизначене коло осіб та застосовуються неодноразово. Це, зокрема, сукупність обов`язкових вимог до розвитку, планування, забудови та іншого використання певної території населеного пункту. Затверджуючи своїм рішенням детальний план у межах населеного пункту, орган місцевого самоврядування визначає стратегію планування та забудови території населеного пункту, тобто здійснює нормативне регулювання відповідних відносин (постанови Верховного Суду від 25.05.2022 року в справі №140/1192/19, від 26.01.2022 року в справі №367/8744/16-ц, від 14.07.2021 року в справі №260/20/19, від 06.10.2021 року в справі №369/4091/15-а). Як вбачається із матеріалів цієї справи, що позивачка [PERSON] звернулася до суду з метою скасування державної реєстрації права власності відповідачки [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0036 га, розташовану в місті Буську Львівської області, покликаючись на порушення її законних інтересів на цю ж земельну ділянку (що полягають в намірі побудувати гараж для свого сина поруч із уже існуючим гаражем, що їй вже належить) та визнання за нею права власності на відповідну ділянку за набувальною давністю з підстав відкритого користування такою протягом 15 років. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, як об`єкт цивільних прав, сформована на підставі проекту землеустрою, розробленого у 2019 році на замовлення відповідачки [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4610125542019 від 26.06.2019. Так, вказаний проект затверджений рішенням Буської міської ради Львівської області №104 від 02.10.2019 року, на підставі якого 07.11.2019 здійснено державну реєстрацію права власності відповідачки на земельну ділянку площею 0,0036 га кадастровий номер 4620610100:13:025:0517 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість, позивачка [PERSON] не отримувала дозволу Буської міської ради Львівської області на розробку технічної документації (проекту землеустрою) щодо спірної земельної ділянки, відповідно не зверталася із заявою про його затвердження та про передачу земельної ділянки їй у власність, тобто не дотрималась процедури, встановленої ст. 118 ЗК України, щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Зважаючи на це, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права чи законного інтересу позивачки [PERSON] , адже законне сподівання на оформлення прав на земельну ділянку виникає із моменту звернення до органу місцевого самоврядування з проханням затвердити погоджений проект землеустрою та передати ділянку у власність чи користування, а до цього моменту особа повинна усвідомлювати, що земельна ділянка може бути надана у власність іншій особі. Тотожний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.10.2025 року в справі №943/2482/20, від 11.04.2024 року в справі №607/10862/22, від 01.07.2022 року в справі №700/309/20. Крім того, у даній справі суд застосовує правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду в справі №132/1486/21 від 11.03.2024 та в справі №127/18239/20 від 30.06.2023, зокрема, що стаття 119 ЗК України не надає суду повноважень визнавати за особою право на земельну ділянку за давністю користування (набувальною давністю) в судовому порядку. У такому випадку громадяни мають звернутися до уповноважених органів з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність та набуття права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється виключно в порядку безоплатної приватизації ділянок, передбаченому статтею 118 ЗК України, чого позивачкою не дотримано, адже відповідна процедура нею не ініціювалася. Обставини, на які покликилається позивачка (давність та відкритість користування земельною ділянкою) не свідчать про її перевагу у наданні в користування земельної ділянки, а лише надають право звернення до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування у спосіб, який визначений чинним законодавством, якщо для цього відсутні законні перешкоди. З огляду на вказане, суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, щодо обставин користування земельною ділянкою її донькою, в тому числі враховуючи неприязні стосунки, які склалися у них з відповідачкою. З приводу доводів позивачки із посиланням на рішення Буської міської ради №110 від 07.11.2018, яким визначено здійснення фінансування робіт по виготовленню детального плану території для будівництва та обслуговування гаражів в [ADDRESS] за рахунок кількох осіб, в тому числі позивачки [PERSON] та бабці відповідачки [PERSON] , суд не бере їх до уваги, оскільки таке не свідчить про те, що відбулось формування спірної земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, чи у когось із них виникло право користування спірною земельною ділянкою із конкретними параметрами, адже згідно чинного законодавства формування ділянки здійснюється на підставі технічної документації (проекту землеустрою), яка позивачкою не розроблялась, натомість детальний план території - це містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території, розрахований на широке неперсоніфіковане коло осіб. Таким чином, оскільки позивачкою [PERSON] не доведено виникнення у неї права чи законного інтересу на користування спірною земельною ділянкою саме тієї площі та конфігурації, а також з тим місцерозташування, що набута відповідачкою, то вказане є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові, що відповідає релевантним правовим висновкам Верховного Суду в його постановах від 08.10.2025 року в справі №943/2482/20, від 03.06.2025 року в справі №685/54/21, від 04.10.2020 року в справі №507/1130/20, де Суд виснував, зокрема, встановивши відсутність порушеного права позивача, не слід здійснювати оцінку обраного позивачем способу захисту відсутнього у нього порушеного права (інтересу) та правову оцінку по суті спору. Водночас, щодо тверджень позивачки п [PERSON] ро те, що рішення Буської міської ради №48 від 06.03.2019 року підлягає скасуванню в частині надання відповідачці [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою, з огляду на те, що таке прийняте раніше дати поданої нею заяви від 02.04.2019, суд зазначає, що дане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому не може бути предметом оскарження, що узгоджується із правовим висновком у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року в справі №446/478/19. Крім того, суд враховує послідовну поведінку відповідачки [PERSON] , на замовлення якої розроблено проект землеустрою, за яким відбулось формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, який подано на затвердження до Буської міської ради, яка своїм рішенням №104 від 02.10.2019 року затвердила його та передала ділянку у власність [PERSON] , що свідчить про належне дотримання органом місцевого самоврядування процедури, передбаченої земельним законодавством. Невідповідності в даті заяви відповідачки про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, тобто формальні недоліки, на думку суду, не можуть бути підставою для втручання у її право власності, враховуючи, що вона послідовно підтверджувала свою волю на набуття спірної ділянки та вчинила для цього усі необхідні юридично значущі дії, що були схвалені органом місцевого самоврядування. При цьому, суд також враховує показання свідка [PERSON] , який займає посаду начальника відділу земельних відносин виконавчого комітету Буської міської ради, який в судовому засіданні зазначив, що радою надавався дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою після того, як вона написала відповідну заяву. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України. Близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип в тому числі передбачає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»). Таким чином, навіть попри встановлення судом відсутності порушеного права чи законного інтересу позивачки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки з самих лише формальних мотивів становило б надмірний тягар та непропорційне втручання у її право, що гарантується та захищається Конституцією України і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За таких обставин, ураховуючи вищенаведені норми права та релевантну їм судову практику Верховного Суду, слід констатувати, що відповідним правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Ураховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, суд приходить до переконання, що позивачкою та її представником не доведено порушення прав позивачки оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування №48 від 06.03.2019 року, як і не доведено належними і допустимими доказами свого порушеного права на спірну земельну ділянку площею 0,0036 га, що належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18.07.2006). У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд приходить до переконання про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Крім того, у відповідності до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачку, ураховуючи відмову в задоволенні позову. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed