Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

16.02.2026 року позивач [PERSON] через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 523/26437/25, якою просить стягнути суму витрат понесених на професійну (правничу) допомогу у розмірі 18168,00 гривень. В якості доказів понесення витрат, посилається на: 1) Договір про правову допомогу від 30.04.2024 року; 2) копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; 3) Акт-опис виконаних робіт (наданих послуг) від 13.02.2026 року, відповідно до якого розмір наданих послуг становить 18 168,00 грн. Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено. Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 17.02.2026 року ухвалювалось судом в спрощеному порядку з повідомленням (викликом) сторін. Тому, розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення здійснюється судом з повідомленням (викликом) сторін. 27.02.2026 року через підсистему «Електронний суд» представник відповідача КП «Теплопостачання міста Одеси» Омельченко О.В. подав заперечення на заяву [PERSON] про ухвалення додаткового рішенняв якому зазначив, що позивач подав заяву про винесення додаткового рішення 16.02.2026 року, тобто до ухвалення основного рішення суду (яке відбулося 17.02.2026 р.). На момент подання заяви рішення для «доповнення» не існувало. Подання заяви про додаткове рішення до моменту вирішення справи по суті є процесуально передчасним, суперечить вимогам ст. 270 ЦПК України та свідчить про порушення порядку, встановленого законом. Станом на дату подання цих заперечень, КП «Теплопостачання міста Одеси» не отримувало копію заяви про ухвалення додаткового рішення. Предметом спору було визнання безпідставним боргу у сумі 4 127,33 грн. Позивач просить стягнути за це витрати на адвоката у сумі 18 168,00 грн. Таким чином, витрати на правничу допомогу у рази перевищують суму самого спору. Стягнення суми, що майже у 5 разів більша за ціну позову, порушує принцип розумності та перетворює компенсацію витрат на спосіб збагачення за рахунок комунального підприємства, що є неприпустимим, згідно з практикою Верховного Суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. 02.03.2026 року через підсистему «Електронний суд» подав заперечення на подане представником відповідача КП «Теплопостачання м. Одеси» заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому зазначив, що посилання відповідача щодо подання заяви з порушенням процесуальних строків є необґрунтованими. Позивачем у справі у судовому засіданні, що відбулося 12.02.2026 року, була зроблена заява що він надасть докази необхідні для розгляду питання стягнення судових витрат протягом 5 днів. Звертаючись з заявою про винесення додаткового рішення від 13.02.2026 року, позивач подав акт-виконаних робіт з надання правової допомоги, з огляду на закінчення розгляду справи та перехід суду до стадії ухвалення судового рішення. Позивач виконав вимоги ЦПК щодо своєчасного подання доказів понесених витрат на правову допомогу. Посилання відповідача, що на момент подання заяви, рішення не існувало, є проявом надмірного формалізму, адже позивач мав право подати акт-виконаних робіт незалежно від задоволення позову або відмови у ньому, а станом на дату подання заяви суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого було призначено на 17.02.2026 року. Крім того, заява про ухвалення додаткового рішення від 13.02.2026 року разом з актом виконаних робіт була подана до суду через систему електронний суд 16.02.2026 року та направлена у тому числі відповідачу, що підтверджується Квитанцією № 5984317, яка була автоматично сформована системою електронний суд. Наведене свідчить, що відповідач вдається до недобросовісних дій, стверджуючи, що він не отримував копію заяви про ухвалення додаткового рішення. Крім того, є необґрунтованими та не доведеними доводи представника відповідача щодо не співмірності заявлених до стягнення сум витрат. Представник відповідача КП «Теплопостачання м. Одеси» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Зваживши доводи заяви, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема якщо: - судом не вирішено питання про судові витрати; Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 17.02.2026 року позов [PERSON] до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеса» про захист прав споживачів задоволено. Визнано нарахований відповідачем КП «Теплопостачання м. Одеси» борг по квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , по особовому рахунку № [NUMBER] , який був відкритий на нового власника [PERSON] , та сформований за період з липня 2022 року по березень 2023 року, у сумі 4127,33 грн. безпідставним. Зобов`язано КП «Теплопостачання м. Одеси» списати (виключити) з особового рахунку № [NUMBER] позивача [PERSON] заборгованість, що виникла за період з липня 2022 року по березень 2023 року, у сумі 4127,33 грн. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За правилами частини 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження понесених [PERSON] витрат на правничу допомогу надану йому адвокатом Шевченко А.С., він надав: 1) Копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) Договір про правову допомогу від 30.04.2024 року; 3) Акт-опис виконаних робіт (наданих послуг) від 13.02.2026 року відповідно до якого розмір наданих послуг становить 18 168,00 грн. З вказаного Акту-опису виконаних робіт (наданих послуг) від 13.02.2026 року вбачається, що адвокат Шевченко А.С. надав клієнту наступні правові послуги: 1) Наради з клієнтом щодо погодження тактики та заходів, які вживатимуться для захисту інтересів клієнта, враховуючи позицію відповідача - 1год. = 1514,00грн; 2) Опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, судової практики з вирішення подібних спорів та консультування, наради з клієнтом щодо погодження тактики та заходів, які вживатимуться для захисту інтересів клієнта та обрання правової позиції сторони позивача - 2 год = 3028,00 грн; 3) Підготовка та складання позовної заяви з додатками - 6,5 год = 9841,00грн; 4) Підготовка та складання заяви про проведення засідання в режимі відеоконференції поза приміщенням суду - 0,5 год = 757,00 грн; 5) Підготовка та складання Заяви про надання доказів розміру судових витрат протягом п`яти днів після ухваленні рішення суду - 0,5го. = 757,00 грн; 6) Підготовка та складання Заяви про долучений доказів - 0,5 год = 757,00 грн; 7) Підготовка та складання заяви про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат та стягнення судових витрат - 1 год. = 1514,00 грн. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Проаналізувавши вказаний Акт-опис виконаних робіт (наданих послуг) від 13.02.2026 року, суд вважає що відображена у ньому інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності, обґрунтованості та реальності, виходячи зі змісту предмета позову, категорії справи, та обсягу виконаних робіт. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Матеріалами справи №523/26437/25 підтверджується, що представником позивача було складено позовну заяву та подано її до суду через підсистему «Електронний суд» 07.12.2025 року, складено заяву від 26.12.2025 року про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та заяву про надання доказів розміру судових витрат, заяву про долучення доказів, про що зазначено у самих заявах, фактичнго поданих [PERSON] . В свою чергу, у двох судових засіданнях в режимі відеоконференції участь приймав особисто позивач [PERSON] . Суд враховує, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, вирішувались позовні вимоги немайнового характеру, про визнання безпідставним нарахованого боргу у розмірі 4127,33 грн. Суд зазначає, що позивач [PERSON] є досить обізнаною особою по такій категорії спорів, що зокрема підтверджується наданими ним суду доказами рішеннями та постановами інших судів, де він приймав участь як сторона по справі, з аналогічних правовідносин, що підтверджує відсутність необхідності витрачання значного часу для опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, судової практики, оскільки така судова практика, напрацьовувалась раніше, у тому числі самим позивачем. При цьому, суд вважає що взагалі відсутні правові підстави для стягнення заявлених до відшкодування витрат за підготовку та подання до суду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат, з огляду на правові висновки Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 02 лютого 2024 року у справі №910/9714/22, згідно яких подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнено з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору. Тому заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню. Разом із тим, узв`язку з тим що позивач [PERSON] вимушено уклав договір про надання правової (правничої) допомоги, з метою захисту своїх прав, зважаючи на предмет позовних вимог, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, віднесення її до категорії малозначних, враховуючи критерій співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд дійшов висновків про часткове задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 гривень. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд виходить із того, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладений Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19). На підставі викладеного,

Outcome: partial