Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

[PERSON] 26.08.2025 звернулась до Корюківського районного суду з позовом до ТОВ «ТЕРМІНАЛ ФРОСТ» і просила: стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 640711,08 грн.; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 237607,20 грн.; стягнути з відповідача на її користь суму індексації боргу за період з травня 2024 року по березень 2025 року у розмірі 49323,43 грн.; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у зв`язку з ліквідацією підприємства у сумі 38202,88 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в ДП «Холминський спиртовий завод». Згідно наказу № 5 к/тр від 20.03.2025 [PERSON] звільнено із займаної посади виконуючої обов`язки головного бухгалтера у зв`язку з ліквідацією підприємства. На день її звільнення роботодавцем не була виплачена позивачу заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку, індексація на суму боргу, середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Позивач вказує на те, що відповідно до ст. 28 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» покупець єдиного майнового комплексу ДП «Холминський спиртовий завод» є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків підприємства, включаючи заборгованості по заробітній платі. Позивачем направлялась вимога до відповідача про виплати заробітної плати, але відповідач заборгованість не виплатив. Тому позивач вважає, що її права порушено і просить задовольнити її позовні вимоги. Ухвалою суду від 30.09.2025 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до слухання у відкритому підготовчому засіданні. Цією ухвалою сторонам визначено строк для подачі заяв по суті справи. У встановлений судом строк від відповідача відзив на позовну заяву до суду не надійшов. Ухвалою суду від 27.11.2025 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача, ТОВ «ТЕРМІНАЛ ФРОСТ», в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час слухання справи повідомлений належним чином. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Розглянувши додані до позовної заяви документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ДП «Холминський спиртовий завод» за трудовим договором згідно п. 2 ст. 23 КЗпП України виконуючою обов`язки головного бухгалтера. Відповідно до наказу № 5 к/тр від 20.03.2025 з [PERSON] припинено трудовий договір у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно довідки Державного Підприємства «Холминський спиртовий завод» № 95 від 20.03.2025 заборгованість по заробітній платі [PERSON] на 20 березня 2025 року становить 640711,08 грн. Згідно договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаревич В.Г. від 23.04.2024 ТОВ «ТЕРМІНАЛ ФРОСТ» придбало об`єкт малої приватизації єдиний майновий комплекс Державного підприємства «Холминський спиртовий завод», даний договір зареєстровано в реєстрі за № 588. [PERSON] було направлено до ТОВ «Термінал Фрост» вимогу про погашення заборгованості із заробітної плати, відповіді на яку відповідач не надав. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (ст. 22 Закону України «Про оплату праці»). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Як свідчить довідка Державного Підприємства «Холминський спиртовий завод» № 95 від 20.03.2025 заборгованість по заробітній платі [PERSON] на 20 березня 2025 року становить 640711,08 грн., а отже вказана заборгованість мала бути виплачена позивачу в день звільнення, що не відбулось. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про протиправність такої не виплати і необхідність задоволення позовних вимог в цій частині. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як встановлено судом наказ про припинення трудового з [PERSON] датований 20.03.2025, а до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку звернулась 25.08.2025, тобто вона просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку за п`ять місяців, а отже в межах строку встановлено статтею 117 КЗпП. З огляду на те, що із [PERSON] не було проведено розрахунку в день звільнення, суд приходить до висновку про те, що їй належить до сплати середній заробіткок за весь час затримки розрахунку. Суд приймає розрахунок позивача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та зазначає, що відповідачем суду не надано іншого розрахунку. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Як визначено пунктом 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. З аналізу наведених норм вбачається, що у разі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Як свідчить наказ № 5 к/тр від 20.03.2025 з [PERSON] припинено трудовий договір у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а отже позивач має право на вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Як зазначено в наказі № 5 к/тр від 20.03.2025 [PERSON] має бути компенсовано 17 днів невикористаної відпустки. А отже, позовні вимоги про стягнення суми компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованими. Також відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру , зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Статтею 3 цього Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно із п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом. Позивачем до позовної заяви доданий розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, які належать до виплати [PERSON] за період з травня 2024 року по березень 2025 року із врахуванням індексу інфляції за кожен місяць прострочення, відповідачем не надано суду доказів на спростування цього розрахунку. З огляду на вказану вище законодавчу вказівку на обов`язок компенсувати втрату частини невиплаченого доходу суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» особи, які придбали державні або комунальні підприємства як єдині майнові комплекси, є правонаступниками їх майнових прав (крім права постійного користування земельною ділянкою) і обов`язків відповідно до умов договору між продавцем і покупцем та законодавства України. Отже, ТОВ «ТЕРМІНАЛ ФРОСТ» є правонаступником всіх прав та обов`язків Державного підприємства «Холминський спиртовий завод» в тому числі по виплаті заробітної плати [PERSON] , оскільки придбало об`єкт малої приватизації єдиний майновий комплекс цього підприємства. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи наведене вище, а саме те, що ТОВ «Термінал Фрост» є правонаступником ДП «Холминський спиртовий завод», [PERSON] не було виплачена заробітна плата при звільненні, а також компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку, за несвоєчасний розрахунок до відповідача має бути застосовано такий вид відповідальності, як стягнення середнього заробітку, а також має бути проведена компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Будь-яких заперечень чи спростувань позиції позивача відповідачем не надано та не здобуто в судовому засіданні, отже суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved