Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

26 травня 2025 року позивачка звернулася до Центрального районного суд міста Дніпра з позовом до Селидівської міської військової адміністрації у Покровському районі Донецької області про застосування наслідків нікчемного правочину. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням дванадцятої чергової сесії Селидівської міської ради VІІІ скликання 20 вересня 2021 року було прийнято рішення 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці [PERSON] по [ADDRESS] ». На підставі цього рішення 30 вересня 2021 р. між позивачкою та Селидивською міською радою було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 1413800000:03:004:0310 за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климовою О.В., за реєстром № 1004. Згідно вказаного договору позивачка придбала земельну ділянку площею 0,0670 га із земель житлової та громадської забудови комунальної власності Селидівської міської ради під розміщення та обслуговування належного позивачці торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками. За цим договором позивачкою було сплачено 174 022 грн. 00 коп. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 листопада 2023 року у цивільній справі № 242/6347/21, залишеним без змін постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2024 року, задоволено позов Покровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, визнано незаконним та скасовано рішення Селидівської міської ради VІІІ скликання 20 вересня 2021 року було прийнято рішення 8/12-367, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 1413800000:03:004:0310 за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климовою О.В., за реєстром № 1004, зобов`язано [PERSON] повернути Селидівській міській раді, повноваження якої не цей час виконує Селидівська міська військова адміністрація у Покровському районі Донецької області земельну ділянку за цим договором. Позивачкою було повернуто відповідачу земельну ділянку про що складено відповідний акт. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про припинення за позивачкою права власності на зазначену земельну ділянку. Водночас, позивачці не було повернуто грошові кошти, сплачені нею за цю земельну ділянку, на звернення позивачки відповідач листом від 11 вересня 2024 р. відмовив в повернення коштів, мотивуючи це відсутністю у нього такої можливості. У зв`язку з цим, позивачка просила застосувати наслідки недійсного правочину, стягнути з відповідача сплачені позивачкою грошові кошти в розмірі 174 022 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору (а.с.а.с. 1 4). Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 27 травня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом представників сторін, призначено підготовче засідання у цивільній справі на 03 липня 2025 року (а.с. 33). 10 червня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» відповідачем було подано зустрічний позов до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. В зустрічному позові відповідач підтвердив обставини, викладені в первісній позовній заяві, водночас, вказав, що зважаючи на визнання недійним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 вересня 2021 року, відсутні підстави для використання позивачкою зазначеної ділянки в період з 30 вересня 2021 року по 29 серпня 2024 року, у зв`язку з чим у неї виникли кондикційні зобов`язання щодо відшкодування шкоди за користування майном без достатньої правової підстави в розмірі орендної плати, яку територіальна громада могла б одержати, якби користування землею відбувалось за договором оренди, як це мало місце до укладання спірного договору купівлі-продажу. Розрахована за чинними ставками орендна плата, яку відповідач міг одержати за час безпідставного користування землею складає 254 910 грн. 80 коп. Також, відповідач у зустрічному позові просив здійснити взаємозалік зустрічних однорідних (грошових) вимог, зарахувавши суми, які слід повернути позивачці за первісним позовом за недійним договором, в рахунок виконання її зобов`язань по сплаті безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. З урахуванням зазначеного позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) просив стягнути з відповідачки за зустрічним позовом (позивачки за первісним позовом) 80 888 грн. 64 коп. (а.с. а.с. 36 43). 11 червня 2025 р. через підсистему «Електронний Суд» надійшла нова редакція зустрічної позовної заяви, яка містила вимоги та доводи на їх обґрунтування, аналогічні попередньому зустрічному позову (а.с. а.с 67 74). В підготовче судове засідання 03 липня 2025 року з`явились представники сторін. Судом було прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано її у спільне провадження з первісною позовною заявою, надано строк сторонам для подання заяв по суті справи щодо зустрічної позовної заяви, відкладено підготовче засідання на 27 серпня 2025 року у зв`язку з прийняттям зустрічної позовної заяви (а.с. а.с. 118 120). 18 липня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» від представника відповідачки за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вона просила відмовити в позовних вимогах, оскільки стверджувала, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1212 Цивільного кодексу Україні, оскільки зобов`язання, які виникають з приводу плати користування землею за недійсним правочином за своєю суттю є податковими. За наявності відповідних підстав податковий орган може здійснити нарахування такого податку, натомість Селидівська міська військова адміністрація у покровському районі є неналежним позивачем. Посилання позивача за зустрічним позовом на правові позиції Верховного Суду не можуть бути враховані, оскільки викладені в них висновки стосуються справ, фактичні обставини в яких істотно відрязняються від даної справи. Також, у відзиві зверталась увага суду на відсутність витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, щодо якої позивач за зустрічним позовом просить стягнути кошти (а.с. а.с. 125 126). 22 липня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» від позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) надійшла відповідь на відзив, в якому він наполягав на задоволенні зустрічного позову, зазначаючи, що відповідачка за зустрічним позовом не була зареєстрована та не сплачувала земельний податок. Щодо витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, то його надання наразі неможливе на підставі п. 1 п.п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2022 р. № 564, водночас наявні відомості про нормативну грошову оцінку цієї ділянки на більш ранній період та загальнодоступними є відомості про щорічну індексацію оцінки землі, що дозволяє одержати відповідну величину розрахунковим чином. Позивач за зустрічним позовом наполягав на тому, що наведена ним судова практика Верховного Суду є релевантною до спірних правовідносин (а.с. а.с. 129 132). В підготовче судове засідання 18 червня 2025 року сторони та їх представники не з`явились, у зв`язку з їх неявкою та за клопотанням представника позивачки за первісним позовом підготовче засідання було відкладене на 23 вересня 2025 року (а.с. а.с. 137, 139). 19 вересня 2025 року від представника позивачки за первісним позовом через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позовні вимоги були доповнені вимогами про відшкодування збитків від інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань з період з 23 липня 2024 року по день ухвалення судового рішення (а.с. а.с. 144 147). В підготовче судове засідання 23 вересня 2025 року сторони та їх представники не з`явились, у зв`язку з їх неявкою та за клопотанням представника відповідача за первісним позовом підготовче засідання було відкладене на 07 листопада 2025 року (а.с. а.с. 151, 155). 30 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний Суд» від відповідача за первісним позовом надійшов відзив на заяву позивачки за первісним позовом про збільшення позовних вимог, в якому він заперечував проти заявлених вимог, вказуючи, що рішенням суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з Селидівської міської ради не стягувалась оплата, не застосовувалась реституція, тому у неї не виникли зобов`язання по сплаті грошових коштів та, відповідно, не можуть застосовуватись норми цивільного законодавства за прострочення виконання грошових зобов`язань. Відповідно до вимог бюджетного законодавства у відповідача була відсутня можливість зробити повернення одержаної оплати за недійсними договором без відповідного судового рішення. Також зверталась увага на помилковість здійсненого розрахунку збільшених позовних вимог. Відповідач наполягав на можливості застосування заліку зустрічних однорідних вимог (а.с. а.с. 160 165). В підготовче судове засідання 11 листопада 2025 року з`явились представники сторін, які вважали за можливе закінчення підготовчого провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 11 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі № 203/3498/25 та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні 05 грудня 2025 року (а.с. а.с. 167 169). В судове засідання 05 грудня 2025 року з`явилась представники сторін. Представник позивачки в судовому засіданні наполягала на задоволенні первісного позову та залишення без задоволенні позовних вимог за зустрічними позовом. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні наполягала на задоволенні зустрічного позову, вказувала, що первісний позов може бути задоволений лише в його редакції до подання заяви про збільшення позовних вимог, при цьому необхідно здійснити зарахування зустрічних грошових вимог, внаслідок чого саме з позивачки за первісним позовом слід стягнути кошти на користь відповідача. В судовому засіданні було оголошено перерву до 15 січня 2026 року. 14 січня 2026 року через підсистему «Електронний Суд» від відповідача за первісним позовом надійшли додаткові пояснення, в яких він зауважував, що на спірній земельній ділянці розташований належний позивачці за первісним позовом торговельний павільйон закусочна з літнім майданчиком, які належать до категорії закладів громадського харчування, що свідчить про комерційне використання земельної ділянки. У зв`язку з цим, позивачка мала вносити плату за користування земельною за період, коли ділянки була в її володінні за недійсним договором (а.с. а.с. 177 179). В судове засідання 15 січня 2026 року з`явились представники сторін, які підтримали раніше висловлені ними позиції та міркування. В засіданні було досліджено письмові докази у цивільній справі. Суд перейшов на стадію ухвалення рішення. 26 січня 2026 року суд в порядку ч. 2 ст. 244 ЦПК України поновив судовий розгляд для витребування матеріалів цивільної справи № 242/6347/21 (а.с. 195). Після надходження витребуваних матеріалів цивільної справи № 242/6347/21 їх було оглянуто в судовому засіданні 24 лютого 2026 року за участю представників сторін. Сторони в судовому засіданні підтримали свої позиції, висловлені раніше. Розгляд цивільної справи було завершено. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріли цивільної справи № 242/6347/21, зібрані по справі докази, суд приходить до наступних висновків. Встановлюючи фактичні обставини справ суд враховує положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, згідно рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 листопада 2023 року у цивільній справі № 242/6347/21, залишеного без змін постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2024 року, встановлені наступні обставини. 20.09.2021 р. Селидівською міською радою було прийнято рішення № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці [PERSON] по [ADDRESS] ». Даним рішенням було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками за адресою: [ADDRESS] ; затверджено акт комісії по визначенню ціни продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 15.09.2021 р.; затверджено ціну продажу земельної ділянки, яка становить 174022,16 грн. (в перерахунку на один квадратний метр площі земельної ділянки становить 259,73 грн.); вирішено продати [PERSON] земельну ділянку площею 0,0670 га з кадастровим № 1413800000:03:004:0310, під розміщення та обслуговування торгівельного павільйону закусочної з літнім майданчиком та ганками по [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови комунальної власності Селидівської міської ради (код КВЦП 03.07). 30.09.2021 р. Селидівською міською радою в особі т.з.п. міського голови Сукова Р.М. з [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, який було посвідчено приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Климовою О.В., зареєстровано у реєстрі за № 1004, 30.09.2021 р. було також зареєстровано право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку (запис про право власності № 44248186). Згідно інформації, наданої на адвокатський запит, від 04.10.2023 р. технічна документація на земельну ділянку (де розташовано зелені насадження загального користування по [ADDRESS] ), з якої було виділено в натурі земельну ділянку площею 0,0670 га з кадастровим номером 1413800000:03:004:0310, на час прийняття рішення Селидівською міською радою від 20.09.2021 р. № 8/12-367 «Про продаж земельної ділянки громадянці [PERSON] » не була розроблена, у зв`язку з чим її межі не бути визначені та затверджені, а отже, й відсутній кадастровий номер такої ділянки. Відповідно до Генерального плану м. Селидове, затвердженого рішенням Селидівської міської ради № 7/31-972 від 25.04.2018 р., спірна земельна ділянка № 1413800000:03:004:0310 площею 0,0670 га в [ADDRESS] , розташована в Парку відпочинку м. Селидове. Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також технічної документації із землеустрою (схеми розташування) вказана земельна ділянка площею 0,0670 га, в тому числі: 0,0095 га під капітальною одноповерховою забудовою; 0,0073 га під зеленими насадженнями; 0,0502 га під проїздами/проходами та площадками, відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. На спірній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомості торгівельний павільйон закусочної злітнім майданчиком та ганками, який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2019 р. Зазначена земельна ділянка знаходиться у загальному користуванні у міському парку відпочинку, в тому числі, під проїздами/проходами, та не може передаватися у приватну власність, відповідно до вимог п.а ч.4 ст.83 ЗК України. Таким чином, земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста та була неправомірно відчужена. З огляду на те, що порушення інтересів територіальної громади відбулося внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Прокурор зазначав на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, позбавленої права власності на земельну ділянку, так і публічного, суспільного інтересу як інтересу держав Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок (пункти «а» і «б» статті 21 ЗК України). З огляду на те, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність, оскільки для цього існували законодавчі перешкоди, про які сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати, поведінка обох його сторін не була добросовісною, позовні вимоги було задоволено. Згідно рішення суду було визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0670 га з кадастровим № 1413800000:03:004:0310, укладений 30.09.2021 р. між Селидівською міською радою та [PERSON] , реєстраційний № 1004, скасовано запис про проведену державну реєстрацію за № 44248186 від 30.09.2021 р. приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Донецької області Клімової О.В. щодо права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, шляхом внесення запису про припинення права власності. Також, [PERSON] зобов`язали повернути Селидівській міській раді земельну ділянку площею 0,0670 га, з кадастровим номером 1413800000:03:004:0310. Також, при розгляді цивільної справи встановлено наступне. Позивачкою [PERSON] було перераховано в повному обсязі оплату за договором від 30 вересня 2021 року в розмірі 174 022 грн. 16 коп. (а.с. 58). Згідно Указу Президента України «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області» від 01 вересня 2022 року № 620/2022 було утворено Селидівську міську військову адміністрацію у Покровському районі Донецької області (а.а. 46). Відповідно до постанови Верховної Ради України від 21 вересня 2022 року «Про здійснення начальниками Добропільської, Мирноградської, Покровської та Селидівської міських військових адміністрацій Покровського району Донецької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» повноваження Селидивської міської ради та її виконавчого комітету перешли до Селидівської міської військової адміністрації у Покровському районі Донецької області (а.с. 44). Таким чином, належною стороною в правовідносинах стала саме міська військова адміністрація (відповідач за первісним позовом) 15 листопада 2023 року спірна земельна ділянка була повернута позивачкою за первісним позовом відповідачу за первісним позовом, що визнається сторонами (а.с. а.с. 2, 38). 01 серпня 2024 р. позивачкою за первісним позовом було подано до відповідача за первісним позовом лист з вимогою про повернення внесеної нею оплати за недійсним договором (а.с. 25). 29 серпня 2024 р. реєстратором Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Дніпропетровської області Сітало Є.В. на підставі рішення суду у цивільній справі № 242/6347/21 було припинено речове право позивачки на спірну земельну ділянку 1413800000:03:004:0310 площею 0,0670 га в [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав № 393428371 (а.с. 28). 11 вересня 2024 р. відповідач за первісним позовом своїм листом № 02-23-943 відмовив позивачці за первісним позовом в поверненні коштів мотивуючи це тим, що в судовому рішення про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним не застосовано наслідки недійсності правочину (а.с. а.с. 26 27). На час ухвалення судом рішення грошові кошті позивачці не повернуті. При вирішенні первісних позовних вимог по суті суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки в судовому порядку було визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0670 га з кадастровим № 1413800000:03:004:0310, укладений 30 вересня 2021 року між Селидівською міською радою та [PERSON] , за реєстром № 1004, при цьому, у покупця було витребувано придбану земельну ділянку, слід дійти висновку, що позивачка за первісним позовом (покупець) має право вимагати повернення сплачених нею за зим договором грошових коштів в розмірі 174 022 грн. 16 коп. Оскільки при ухвалення судового рішення у цивільній справі № 242/6347/21 було фактично застосовано односторонню реституцію, не було вирішено питання про повернення коштів покупцю, позивача за первісним позовом пред`явила правонаступнику органу місцевого самоврядування відповідачу за первісним позовом вимогу про повернення коштів згідно листа від 01 серпня 2024 року. При цьому, на вказану дату земельна ділянки вже була повернута позивачкою за первісним позовом відповідачу за первісним позовом, а запис про право власності позивачки на спірну земельну ділянку скасований. За відсутності в судовому рішенні про визнання договору купівлі-продажу недійсним вказівки про стягнення одержаної оплати за договором, питання повернення такої оплати регулюється загальними положеннями цивільного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З вказаних підстав, через сім днів після вручення відповідачу за первісним позовом вимоги про повернення коштів за недійсним договором (після 08 серпня 2024 року), оскільки грошові кошти фактично не було сплачено, зі сторони відповідача за первісним позовом виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Посилання відповідача за первісним позовом на те, що він не мав можливості здійснити відповідний платіж через вимоги бюджетного законодавства щодо планування та виділення бюджетних коштів не може бути взято до уваги, оскільки згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума втрат позивачки за первісним позовом від інфляції складає: 174 022 грн. 16 коп. * (1 (1,015 /вересень 2024 року/ * 1,018 /жовтень 2024 р./ * 1,019 /листопад 2024 р./ * 1,014 /грудень 2024 р./ * 1,08 /2025 рік/ * 1,007 /січень 2026 р./)) = 28 017 грн 57 коп. При цьому, суд не враховує інфляцію за неповний місяць прострочки в серпні 2024 році. Відомості про інфляцію в лютому 2026 року на час ухвалення рішення не оприлюднені. Сума трьох відсотків річних за прострочення виконання грошових зобов`язань становить: 174 022 грн. 16 коп. * 3/ 100 (за період з 09.08.2024 по 08.08.2025) + 174 022 грн. 16 коп. * 3 / 100 * * (кількість днів з 09.08.2025 по 03.03.2026) / 365 = 8 181 грн. 42 коп. При вирішенні позовних вимог за зустрічним позовом суд керується наступним. Згідно частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. При застосуванні вказаних положень цивільного законодавства України суд враховує наступні правові позиції Верховного Суду. Так, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 922/1019/18, згідно якої суд касаційної інстанції зауважив: «25. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 викладено такий правовий висновок: "22. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 23. Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 24. Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. 25. За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. 26. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України). 27. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 28. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 29. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. 30. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. 31. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. 32. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. 33. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. 34. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу). 35. За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. 36. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України). 37. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України). 38. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. 39. Суди попередніх інстанцій установили, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договорів купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року № 200 і № 204, укладених між Приватним підприємством фірмою «Сандра-Інтернешнел» (продавець; далі - ППФ «Сандра-Інтернешнел») і ТОВ «Сінтрекс» (покупець). 40. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ні ППФ «Сандра-Інтернешнел» (попереднього землекористувача), ні ТОВ «Сінтрекс», зокрема укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. 41. Відтак Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 42. З огляду на викладене ТОВ «Сінтрекс» як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. 43. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16). 44. Отже, суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Натомість суд апеляційної інстанції без належного обґрунтування зазначив, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідною умовою є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. 45. Водночас, узявши до уваги доводи відповідача про те, що він користується земельною ділянкою розміром 0,8880 га з кадастровим номером 6310136300:04:018:0058 (розмір визначено договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 24 грудня 2015 року № 200 та № 204, та витягом з Державного земельного кадастру №НВ-6305180242017 від 02 листопада 2017 року), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що кошти безпідставно набутого майна (орендної плати за користування земельною ділянкою) стягненню не підлягають. 46. Більше того, поза увагою суду апеляційної інстанції залишився доказ, наданий Харківською міською радою, що встановлює фактичний розмір земельної ділянки, яку використовує відповідач, - акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 04 вересня 2017 року, складений Департаментом територіального контролю Харківської міської ради на виконання самоврядних повноважень позивача, визначених приписами Земельного кодексу України та Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні». 47. Разом з тим відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. 48. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 49. Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції). 50. З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності». 51. Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції зауважив, що при здійсненні розрахунку коштів, збережених у себе відповідачем без достатньої правової підстави, позивач не врахував розміру сплаченого ТОВ "Сінтрекс" земельного податку за заявлений у позові період (з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року), а розмір безпідставно збережених коштів зменшено лише на суму сплаченого земельного податку за період з 01 січня по 30 липня 2016 року, проте суд не дав оцінки цим фактичним обставинам з урахуванням наведених приписів чинного законодавства. 52. Звідси суд апеляційної інстанції мав дослідити розмір безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою без належних на те правових підстав, а також розрахунки між сторонами щодо сплаченого ТОВ "Сінтрекс" земельного податку за відповідну земельну ділянку. 63. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. 64. Не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно. 65. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України." Таким чином, слід дійти висновку, що у відповідачки за зустрічним позовом (позивачки за первісним позовом) виникли кондикційні зобов`язання щодо відшкодування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою в період володіння нею на підставі недійсного договору. При цьому, судом не було встановлено фактів оплатного користування земельною ділянкою (наприклад, шляхом сплати податку на землю) у вказаний період. Щодо зауважень позивача за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) про відсутність нормативної грошової оцінки земельної ділянки, то вони не можуть бути прийняті, з огляду на правові позиції Верховного Суду з аналогічних правовідносин. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц викладено такий правовий висновок: «56. Відповідач наголошував на тому, що у матеріалах справи відсутні витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, відомості яких є обов`язковими при визначенні орендної плати. Проте суди відхилили вказані доводи, поклавши в основу рішень довідку від 7 березня 2017 року Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області щодо базової вартості одного квадратного метра земельних ділянок станом на 1 січня 2016 року у розмірі 564,72 грн. Ця вартість була використана комісією для розрахунку збитків позивача, заподіяних відповідачем у 2016 році. 57. Згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. 58. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України "Про оцінку земель"). 59. З огляду на вказані приписи суди не обґрунтували відхилення доводів відповідача щодо визначення розміру орендної плати за земельні ділянки на підставі нормативної грошової оцінки." 28. Крім того, у вищевказаній постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі №922/536/18 викладено наступну правову позицію: "50. З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). 51. Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17). 52. Згідно з частинами 1-4 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. 53. Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. 54. Враховуючи положення статті 791 ЗК України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій помилково залишено поза увагою те, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку двох окремих земельних ділянок площею 8,5846га та 0,4030га (кадастрові №№6310136900:05:001:0015, 6310136900:02:005:0142) відповідно, в зв`язку з чим не виключається помилковість здійсненого Міськрадою розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати. При цьому в силу імперативно встановленої статтею 300 ГПК України недопустимості збирання судом касаційної інстанції чи прийняття до розгляду нових доказів, колегія суддів не приймає до уваги нові докази, а саме витяги від 24.10.2018 №994/0/45-18 та від 03.12.2018 №1110/0/45-18 про нормативну грошову оцінку земельних ділянок площею 0,4030га та 8,4327га відповідно, які долучені відповідачем до додаткових пояснень до відзиву на касаційну скаргу. 55. Касаційна інстанція також не має права здійснити перевірку доводів учасників справи щодо суперечливих розрахунків розміру позовних вимог виходячи із застосованої Міськрадою ставки річної орендної плати у 4% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок відповідної категорії, оскільки достовірне з`ясування цих фактичних обставин виходить за межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України, та має бути проведено в ході нового розгляду справи." Судом встановлено, що станом на 01 січня 2018 року була встановлена нормативна грошова оцінка відповідної земельної ділянки в розмірі 626 523 грн. 00 коп. (а.с. 78 на зв.). Також, Держгеокадастром щорічно публікується коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі, який може бути використаний для розрахунків зобов`язань за безпідставне користування земельної ділянки. Згідно рішення Селидівської міської ради від 27 листопада 2019 року № 7/50-1528/1 встановлено розмір орендної плати за відповідну земельну ділянку на рівні 12 відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 78). Суд вважає доведеним факт використання позивачкою за первісним позовом (відповідачкою за зустрічним позовом) земельної ділянки під фактичне розміщення належного їй нерухомого майна, що становить 0,0095 га (а.с. а.с. 89, 94). Водночас, позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) не доведений факт користування рештою площі земельної ділянки. Також, не доведено, що за відсутності недійсного договору позивачка за первісним позовом (відповідачка зустрічним позовом) уклала б договір оренди цих частин земельної ділянки на тих самих умовах або, що такий договір було б укладено з іншою особою. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, розрахунок кондикційних зобов`язань відповідачки за зустрічним позовом (позивачки за первісним позовом) має здійснюватися за площею земельної ділянки відповідно до площі її фактичної забудови належним позивачці за первісним позовом (відповідачці за зустрічним позовом) нерухомим майном. Розрахунок кондикційних зобов`язань відповідачки за зустрічним позовом: за 2021 рік: 626 523,00 *12% / 670 кв.м. * 95 кв.м. /12 міс * 3 міс (с жовтня по грудень 2021 року) = 2 665 грн. 06 коп.; за 2022 рік: 626 523,00 *1,1 (коефіцієнт індексації за 2021 рік) * 12% / 670 кв.м. * 95 кв.м. = 11 726,26 за 2023 рік: 626 523,00 *1,1 * 1,15 (коефіцієнти індексації за 2021 2022 роки) *12% / 670 кв.м. * 95 кв.м. = 13 485 грн. 20 коп. за 2024 рік: 626 523,00 *1,1 * 1,15 * 1,051 (коефіцієнти індексації за 2021 2023 роки) * 12% / 670 кв.м. * 95 кв.м. /12 міс * 7 міс (з січня по липень 2024 року) = 8 267 грн. 55 коп. Таким чином, з відповідачки за зустрічним позовом підлягає стягненню в рахунок кондикційних зобов`язань за безпідставне збереження коштів за користування земельної згідно недійсного договору: 2 665,06 грн. + 11 726,26 грн. + 13 485,20 грн. + 8 267,55 грн. = 36 144 грн. 07 коп. Зустрічний позов підлягає частковому задоволенню зі стягненням з відповідачки за зустрічним позовом 36 144 грн. 07 коп. На підставі до ст. 141 ЦПК України витрати позивача за первісним позовом по сплаті судового збору в сумі 1 634 грн. 26 коп. підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом. З урахуванням збільшених позовних вимог, сума недоплаченого судового збору в розмірі 467 гривень 95 за вимогами позивача за первісним позовом про стягнення збитків від інфляції та трьох відсотків річних підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом на користь держави. Витрати позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом (позивачки за первісним позовом) пропорційно до задоволених вимог за зустрічним позовом, що складає 542 грн. 16 коп. Відповідно до ч. 12 ст. 265 ЦПК України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Вимоги обох сторін справи є однорідними грошовими, не відносяться згідно ст. 602 Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів до тих, щодо яких не допускається зарахування зустрічних однорідних вимог. У зв`язку з цим, в порядку виконання судового рішення слід припинити взаємні грошові зобов`язання відповідача за первісним позовом та позивачки за первісним позовом на суму 36 686 грн. 23 коп., визначивши, що остаточна сума до стягнення за цим рішенням: з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за первісним позовом в розмірі 175 169 гривень 18 копійок. На підставі викладеного, та

Outcome: partial