Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачки, обгрунтовуючи який посилався на те, що в період з 2014 по 2019 роки вони перебували з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. В період спільного проживання 07 липня 2017 року ними за спільні кошти подружжя було набуто транспортний засіб - автомобіль марки NISSAN модель TIDA, об`ємом двигуна 1598 куб.см., 2008 року випуску, № куз. [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я відповідачки. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у відповідачки, вона користувалася ним, переховувала від нього, а 27 травня 2020 року відчужила вищевказаний автомобіль без його згоди та відома, не сплативши йому компенсації 1/2 вартості належної частки у спільному майні. У зв`язку з наявним спором щодо поділу автомобіля, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 17 грудня 2025 року, просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - автомобіля марки NISSAN модель TIDA, об`ємом двигуна 1598 куб.см., 2008 року випуску, № куз. [NUMBER] , стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в сумі 118 747 грн. 40 коп. в якості компенсації вартості частки у спільному майні подружжя та стягнути понесені ним судові витрати. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду. Заперечуючи проти позовних вимог 05 грудня 2025 року представник відповідачки [PERSON] подала суду відзив, в якому посилалася на те, що як при розгляді справи про розірвання шлюбу, так і про стягнення аліментів позивач не претендував на спірний автомобіль і взагалі не мав претензій щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. Він звернувся до суду з позовом лише в листопаді 2025 року, тобто після спливу строку позовної давності, яку відповідач просить застосувати. Сторони після розірвання шлюбу спілкувалися між собою і позивач не просив виплатити йому половину вартості проданого автомобіля, який потрібен був відповідачці для відвідування лікарів їх сином, який часто хворів. Крім цього, вказує, що в 2017 році відповідачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною і не отримувала самостійного доходу, тому вона позичила у своєї тітки [PERSON] 38 000 грн. для придбання автомобіля, що підтверджується відомостями з банків про отримання в кредит коштів тіткою відповідачки. Вказані кошти в подальшому були повернуті матір`ю відповідачки. Крім цього, відповідачка позичила 01 липня 2017 року кошти в сумі 7000 грн. у [PERSON] , які пізніше її мати також повернула. Вартість автомобіля визначена позивачем не відповідає дійсності та параметрам спірного автомобіля, так як його було придбано відповідачкою за 45 000 грн., а враховуючи постійну експлуатацію така вартість зменшилася, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 17 грудня 2025 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами та стягнення аліментів не мають преюдиційного значення в частині відсутності спору про майно між сторонами на той час, для вирішення справи, яка розглядається на даний час. При розгляді справи представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві та просив її задовольнити з цих підстав. Відповідачка [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на обставини, наведені у поданому відзиві. Представник відповідачки [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, наведені у відзиві та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, просила застосувати строк позовної давності. Дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] в період з 04 жовтня 2014 року по 26 липня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС, транспортний засіб - автомобіль марки NISSAN модель TIDA, об`ємом двигуна 1598 куб.см., 2008 року випуску, № куз. [NUMBER] , набутий 07 липня 2017 року [PERSON] , [INFO] було перереєстровано на нового власника. Як вбачається з копії оголошення про продаж автомобіля марки NISSAN модель TIDA, № куз. [NUMBER] , вказаний автомобіль виставлявся на продаж на сайті в мережі Інтернет за 6 850 дол.США. Згідно висновку експерта транспортно-товарознавчої експертизи № 077-СЕ/25 від 16 грудня 2025 року, середня ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки NISSAN модель TIDA, об`ємом двигуна 1598 куб.см., 2008 року випуску, № куз. [NUMBER] , станом на дату оцінки (06 грудня 2025 року) складає 237 494 грн. 79 коп. Як вбачається з копій розписок від 01 липня 2017 року, відповідачка [PERSON] цього ж дня взяла у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., а у [PERSON] 7 000 грн. На підставі розписок від 01 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] борг в сумах 38 000 грн. та 7 000 грн. відповідно, який вони надавали [PERSON] , претензій до позичальника не мають. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України) Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України. Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17. На спростування презумпції правомірності права спільної сумісної власності відповідачкою [PERSON] надано суду копії розписок про отримання нею особисто в позику 38 000 грн. та 7000 грн. від [PERSON] і [PERSON] для придбання спірного автомобіля, а також розписки її матері про повернення боргу, а тому відповідачка вважає, що вищезазначений автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд не погоджується з аргументами відповідачки та її представника про те, що вищезазначений автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виходячи з наступного. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутого під час шлюбу автомобіля за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна. Також, слід взяти до уваги, що відповідно ч.3 ст. 61 СК якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи судом встановлено, що спірний автомобіль використовувався у сім`ї та в інтересах сім`ї. Даний факт сторонами не оспорювався. Таким чином, спірний автомобіль, який є предметом спору підлягає поділу між колишнім подружжям в рівних частинах. Надані відповідачкою докази не підтверджують того факту, що договори позики укладалися не в інтересах сім`ї, а грошові кошти отримані за такими договорами не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доводи відповідачки про преюдиційність фактів щодо відсутності спору між сторонами про спільне сумісне майно в рішеннях суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, не спростовують право позивача на частку у спільному сумісному майні. У зв`язку з наведеним вище, враховуючи те, що спірний транспортний засіб - автомобіль марки NISSAN модель TIDA, об`ємом двигуна 1598 куб.см., 2008 року випуску, № куз. [NUMBER] , був придбаний подружжям [PERSON] під час перебування в шлюбі за спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю та враховуючи відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток позивача і відповідачки чи визнання такого майна особистою власністю одного з подружжя, суд дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для компенсації вартості його частки на користь позивача. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає таке. Судом установлено, що спірний автомобіль сторін був відчужений відповідачкою [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами, 27 травня 2020 року. Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу, щодо початку перебігу позовної давності в даній категорії справ Верховний Суд у своїй постанові від 21 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 зазначив, що вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя. Окрім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 26 січня 2022 року у справі № 215/5672/20 дійшов правового висновку, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин. В подальшому, дію карантину неодноразово було продовжено та постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651, карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, з 12 березня 2020 року до 01 липня 2023 року строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину. З 01 липня 2023 року строки позовної давності мали б продовжуватись, однак 24 лютого 2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, суд зауважує, що враховуючи положення пунктів 12 та 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також періоди запровадження в Україні карантину та воєнного стану, строк звернення позивача до суду з позовом 13 листопада 2025 року перебуває в межах позовної давності (постанова Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 754/4237/22), відтак покликання відповідачки на сплив строку позовної давності не заслуговують на увагу суду, оскільки в спірний період законодавець передбачав зупинення та продовження цих строків у зв`язку з об`єктивними обставинами, які мали місце в країні. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до даного спору, про які заявляє відповідачка у своїй заяві, немає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд доходить такого висновку. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачем [PERSON] сплачено судовий збір на користь держави в сумі 1 330 грн. 12 коп. Крім цього, позивачем згідно рахунку-фактури № 075 від 06 грудня 2025 року оплачено витрати експерта за проведення експертного дослідження (оцінки) транспортного засобу в сумі 5 000 грн. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачки на його користь в повному обсязі.

Outcome: approved