Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У січні 2025р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: 1) встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 1): - виділити в особисте користування [PERSON] ізольовану кімнату, площею 24,6 кв.м.; - виділити в особисте користування [PERSON] ізольовані кімнати площею 11,8 кв.м., 18,0 кв.м.; - у спільному користуванні співвласників цієї квартири [PERSON] , [PERSON] залишити: кухню, загальною площею 12,5 кв.м.; ванну кімнату, площею 4,4 кв.м.; вбиральню (поєднану) площею 1,4 кв.м.; коридор площею 8,5 кв.м.; коридор, площею 4,3 кв.м.; вбудовану шафу, площею 1,4 кв.м.; балкон, площею 6,5 кв.м. 2) зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні виділеними йому ізольованим житловим приміщенням - ізольованою кімнатою, площею 24,6 кв.м. у зазначеній вище квартирі, шляхом звільнення цієї кімнати від належного їй майна; 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що сторони є співвласниками зазначеної ізольованої квартири [ADDRESS] (по частині кожний). Між сторонами виник спір з приводу користування спільною квартирою та сплати за надані комунальні послуги та витрати з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 22 січня 2026р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що позивачем при заявлені позовних вимог, не були враховані інтереси осіб, які проживають у спірній квартирі сторін, зокрема членів сім`ї відповідачки: дітей та чоловіка відповідачки. Крім того, запропонований позивачем порядок користування спірної квартири, не враховує положення ст. 47 ЖК України, а також положення ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»; ст. 16 Конвенції про права дитини, оскільки, на думку сторони відповідача у випадку задоволення позовних вимог щодо виділення у особисте користування позивачу найбільшої кімнати в квартирі, однозначно приведе до погіршення житлових умов для всієї сім`ї відповідачки, в тому числі для неповнолітнього сина відповідачки. При цьому сторона відповідача звертала увагу суду, що абсолютно всі витрати за утримання майна (спірної квартири) відповідачка здійснює самостійно за свій рахунок. Кухня, ванна кімната, вбиральня коридори, шафа та балкон, які позивач просить залишити у спільному користуванні повністю оснащені за рахунок родини відповідачки. Також сторона відповідача, у відзиві на позов наголошувала, що позивач забезпечений іншим житлом, в якому проживає, про що він сам зазначив в своєму позові, натомість відповідачка іншого житла немає. Доводи сторони позивача, що зі сторони відповідача, йому чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, здійсненні реєстрації права власності не підтверджені належними і допустимими доказами та не відповідають дійсності. Сторона відповідача вважає, що звернення позивача з вищевказаним позовом, зумовлено не захистом порушеного чи оспорюваного права, а лише з метою пришвидшити та змусити відповідачку реалізувати (продати) відповідну квартиру, щоб отримати грошову вигоду з реалізації цього майна, при цьому сторона відповідача припускає, що позивач діє недобросовісно, оскільки станом на сьогодні навіть якщо відповідачка і погоджується на реалізацію квартири, знайти покупця складно і цей процес тривалий. 30 січня 2026р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, наголошуючи, що стороною відповідача з пропуском процесуальних строків, було подано відзив на позов, без зазначення поважної причини пропуску цього строку. Крім того, сторона позивача звертала увагу суду, що проживання членів сім`ї відповідачки у спірній квартирі, жодним чином не може обмежувати право позивача, як співвласника спірної квартири його права володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном - частини спірної квартири, при цьому, запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою, передбачає, що позивач просить виділити йому в особисте користування лише одну житлову кімнату, натомість відповідачці дві ізольовані житлові кімнати, загальною площею більше ніж кімната позивача. При цьому, сторона позивача звертала увагу суду, що чоловік відповідачки - [PERSON] , зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] , а донька відповідачки є повнолітньою та не є дитиною, у розумінні діючого законодавства, і вправі самостійно обирати місце проживання. До того ж, позивач зазначав, що він і його малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та мають право користування саме спірною квартирою ( [ADDRESS] ). Надуманими, як вважає сторона позивача, є доводи сторони відповідача, що абсолютно всі витрати за утримання майна (квартири) відповідачка здійснює самостійно за свій рахунок, та місця загального користування (кухня, ванна кімната, вбиральня коридори, шафа та балкон) повністю оснащені за рахунок родини відповідачки. Проте сторона відповідача, не може заперечити той факт, що після смерті батька сторін - [PERSON] , [INFO] . Першою київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу за № 207/2022. 12 січня 2023р. листом за № 133/02-14 завідувач Першої київської державної нотаріальної контори запросила позивача і відповідача прибути до державного нотаріуса для надання оригіналів документів для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтв про право на спадщину. Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходилися у відповідачки, яка разом із членами своєї родини постійно проживали у спірній квартирі. Тим не менш, у призначений державним нотаріусом час відповідачка не з`явилася, необхідні документи для оформлення права, у тому числі, оригінал свідоцтва про право власності та технічний паспорт на квартиру на спадщину не надала. 20 січня 2023р., постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори № 301/02-31, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/8 частки квартири після померлого [PERSON] , у зв`язку з ненаданням документів, які посвідчують право власності спадкодавця на вищезазначене майно. У подальшому, з метою належного оформлення права власності, у жовтні 2023р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом про визнання права власності на спадкове майно - на 1/8 частки квартири, після померлого [INFO] [PERSON] . На стадії розгляду Шевченківським районним судом м. Києва справи № 761/39151/23 позивачу вдалося вмовити відповідачку надати оригінали правовстановлюючих документів нотаріусу для оформлення спадщини за померлим батьком, про що було укладено мирову угоду між сторонами. Станом на дату звернення із позовом у даній справі і задовго до виникнення спірних відносин щодо використання успадкованої квартири позивачем і відповідачкою, остання, проживаючи із членами своєї сім`ї у квартирі, систематично перешкоджала у доступі позивача до неї. Фактично, з 24 листопада 2021р. позивач позбавлений можливості потрапити до квартири. Після смерті [PERSON] перешкоджання у доступі позивача до квартири зі сторони відповідача продовжилися - остання змінила вхідні двері та замки. Ключі від нових замків позивачу не надано. У період з лютого 2019р. до жовтня 2021р. позивач повністю оплачував рахунки за комунальні послуги, у зв`язку із тим, що за вказаною адресою проживав його батько. Тим не менш, за життя батька та у подальшому відповідачка своїми протиправними діями систематично вчиняла перешкоди у реалізації прав позивача щодо володіння і користування належним йому майном, у зв`язку із чим, виникла необхідність у зверненні до суду із даним позовом. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача до суду не подавались. В судовому засіданні позивач та його представник, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив, просили суд позов задовольнити. Відповідачка та її представник проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалося сторонами по справі, що сторонам на праві спільної часткової власності (по частині) належить квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що у зазначеній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , його малолітній син [PERSON] , відповідачка [PERSON] , її повнолітня донька [PERSON] , та малолітній син відповідачки [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тому вищевказана квартира є спільної частковою власністю сторін по справі, а сторони у справі є співвласниками вказаної квартири. Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо користування спільною частковою власністю (вищезазначеною квартирою). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що спірна квартира, згідно технічного паспорту складається з трьох ізольованих житлових кімнат, житловою площею 24,6 кв.м., 11,8 кв.м., 18,0 кв.м.; кухні, площею 12,5 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м.; ванної кімнати площею 4,4 кв.м., коридору площею 8,5 кв.м.; коридору, площею 4,3 кв.м., балкону, площею 6,5 кв.м., вбудованої шафи, площею 1,4 кв.м. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що позивач та відповідачка не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Поділити квартиру в натурі між сторонами неможливо. Отже, виходячи із часток власності кожного із співвласників, враховуючи житлову площу спірної квартири, розмір кожної житлової кімнати квартири, розмір частки житлової площі, інтереси сторін у справі, суд приходить до висновку, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою не буде порушувати право власності відповідачки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена вимога № 1 ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позивача № 2, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. За змістом частини 1 ст. 15, частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 ст. 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина 1 та 2 ст. 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч.1-2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Так, звертаючись до суду з вимогою № 2, позивач просив суд зобов`язати сторону відповідача не чинити йому перешкод у користуванні виділеної йому кімнатою, житловою площею 24,6 кв.м., проте суд вважає, що така вимога є передчасною, та стороною позивача не доведена належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягає. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,2 грн. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача, на обгрунтування витрат на професійну правничу допомогу було надано: копія договору про надання правової допомоги від 18 листопада 2024р., ордер на надання правничої правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом від 18 лютого 2026р. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду докази понесення цих витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, варто зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду (справи № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18). Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002р. «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону, встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 цього Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, зі змісту наданого стороною позивача, в якості доказу детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, до складу наданих юридичних послуг було включено: - зустріч з позивачем, укладення договору про надання правової допомоги, здійснення оплати за правову допомогу; - здійснення на налізу нормативно-правової бази та судової практики; - підготовка до судових засідань; На думку суду, зазначені вище послуги, в розумінні положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не може відноситись до видів адвокатської діяльності та професійної правничої допомоги. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial