Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення з [PERSON] , [INFO] , аліментів на користь [PERSON] , [INFO] , для її утримання у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даної позовної заяви до суду і до досягнення дитиною трьох річного віку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2023 року по 2024 рік вона із відповідачем проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилася донька, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, після народження дитини у жовтні 2024 року відповідач був призваний на військову і фактично з листопада сторони проживають окремо. Відповідач часково надає матеріальну допомогу на утримання спільної дитини, однак цих коштів не вистачає. Позивач на даний час не працює та перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та немає можливості отримувати іншого доходу, окрім допомоги від держави у розмірі 860,0 гривень. Згідно витягу з реєстру територіальної громади дитина зареєстрована та проживає з позивачем, відтак перебуває на повному її утриманні. Разом з тим, позивач зазначає, що [PERSON] відмовляється надавати позивачу матеріальну допомогу на її утримання, однак має можливість надавати таку, так як є особою працездатного віку, є військовослужбовцем, має стабільний дохід та на утриманні інших осіб немає. Враховуючи, що позивач перебуває у важкому матеріальному стані становищі, потребує матеріального утримання від батька динити на період декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку, вона змушена була звернутись із даним позовом до суду та просить позов задовольнити повністю. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 08.12.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.12.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивача в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Разом з тим, 26.02.2026 року подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином всі можливими засобами, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, на адресу суду повернулися поштові відправлення повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Жодних клопотань чи заяв на адресу суду не скеровував. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що позивач не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 26.02.2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони не є подружжям, однак проживали у фактичних шлюбних відносинах однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2023 року по 2024 рік. Від спільного життя у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.10.2024 року. Згідно витягу з реєстру територіальної громади встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що на підставі судового наказу виданого 09.12.2025 року Личаківським районним судом м.Львова із [PERSON] , [INFO] , на користь стягувача [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 08.12.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законом або договором. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказ. Згідно з ч.1, ч.4 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Згідно ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно відповіді №2238321 від 14.01.2026 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований, є військовослужбовцем, має постійний, стабільний дохід та має можливість сплачувати аліменти на утримання матері дитини. Враховуючи встановлені обставини та норми сімейного законодавства з цього питання, суд прийшов висновку про підставність позовної вимоги, а відтак з відповідача на користь позивачки на її утримання необхідно стягувати аліменти у розмірі 1/10 частки від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі позову 08.12.2025 року і до досягнення дитиною трьох річного віку, а позовну вимогу задовольнити частково. Згідно ст.430 ЦПК України, слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів. Позивач у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання такої заяви, а тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1331,20 грн. в дохід держави.

Outcome: partial