Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У квітні 2025 році позивач [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що позивачем було надано в борг відповідачу кошти згідно боргової розписки, відповідно до якої останній зобов`язувався повернути борг у визначений термін. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. На час звернення до суду із позовом у відповідача перед ним існує заборгованість відповідно до боргової розписки на суму 3 000,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 887,90 доларів США. Крім того просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн та судові витрати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 20.05.2025 цивільну справу № 199/5104/25 передано за підсудністю до Новокодацького районного суду міста Дніпра. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Згідно частиною 2 вказаної статті справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 04 серпня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що оригінали всіх боргових розписок знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 12019040030002016. Відповідач, після відкриття вказаного кримінального провадження частково повернув кошти по борговій розписці, але залишився борг у розмірі 3 000,00 доларів США. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Підтвердила, що факт отримання коштів за борговою розпискою мав місце, проте грошові кошти відповідачем були повернуті позивачу, що підтверджується листуванням у менеджері між позивачем та відповідачем. На питання суду представник відповідача вказала, що не має сумнівів, щодо достовірності копії розписки про отримання відповідачем $ 5 000 від позивача 30.08.2017. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що сторонами було укладено боргову розписку від 30.08.2017 на суму 5 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути за першою вимогою. За фактом неповернення коштів відповідачем позивач звертався із заявою 02.08.2019 про вчинення кримінального правопорушення до органів національної поліції. 16.08.2019 за заявою позивача було зареєстровано кримінальне провадження 12019040030002016, правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 КК України. В подальшому кримінальну справу було передано на розгляд до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 119/2093/20). В межах розгляду вказаної кримінальної справи судом 19.05.2020 [PERSON] було подано цивільний позов до [PERSON] про стягнення отриманих за розпискою коштів. 27.08.2020 відповідач [PERSON] повернув позивачу [PERSON] 1 000,00 доларів США в рахунок часткового погашення боргу, що підтверджується відповідною розпискою та не заперечується позивачем та представником відповідача. 24.05.2021 відповідач [PERSON] повернув позивачу [PERSON] ще 1 000,00 доларів США в рахунок часткового погашення боргу, що підтверджується відповідною розпискою та не заперечується позивачем та представником відповідача. 31.08.2023 ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/2093/20 [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2. ст. 190 КК України у межах кримінального провадження 12019040030002016, у зв`язку з закінченням строків давності. Цивільний позов [PERSON] було залишено без розгляду. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Відповідно змісту ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), у постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц (провадження № 61-11280св18), у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. В судовому засіданні представник відповідача не заперечувала справжності розписки виданої відповідачем на користь позивача. Посилалась на листування позивача та відповідача у месенджері, що мало б підтвердити сплату боргу. Проте, дослідивши скріншоти наданого стороною відповідача листування суд оцінює його критично, оскільки з нього не можливо достовірно встановити абонентів листування, зокрема хто такий «Djekson», а також яким чином зміст листування стосується саме спірних взаємовідносин. З урахуванням викладеного суд не бере це листування до уваги. Позивач зазначає про те, що відповідачем кошти за борговою розпискою не повернуті в повному обсязі. Представник відповідача не заперечує факт отримання 5000 доларів США за борговою розпискою від 30.08.2017. Доказів повного повернення цих коштів стороною відповідача до суду не надано. Таким чином судом встановлено, що відповідно до боргової розписки відповідач має повернути позивачу 3 000,00 доларів США ($ 5000 отримано 30.08.2017 $ 1000 повернуто 27.08.2020 $ 1000 повернуто 24.05.2021). Позивач також просить стягнути з відповідача три проценти річних з прострочених сум за борговими розписками, що у загальному розмірі становить 887,90 доларів США. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунки суми трьох процентів річних позивачем вказані у позовній заяві за період з 30.08.2017 по 15.04.2025. Проте суд з наведеним позивачем розрахунком не погоджується з огляду на таке. В борговій розписці від 30.08.2017 сторони вказали, що кошти боржник зобов`язується повернути за першою вимогою. Першою документально підтвердженою вимогою позивача до боржника, що міститься матеріалах цієї справи, є цивільний позов у справі № 119/2093/20 від 19.05.2020. Отже період нарахування 3 % річних суд здійснює з наступного дня. З 20.05.2020 по 27.08.2020 (часткове повернення боргу у сумі $ 1000) 3% річних складають: $ 5000 х 100 днів х 3%/100%/365днів = $ 41,09. З 28.08.2020 по 24.05.2021 (часткове повернення боргу у сумі $ 1000) 3% річних складають: $ 4000 х 270 днів х 3%/100%/365 днів = $ 88,76. З 25.05.2021 по 15.04.2025 3% річних складають: $ 3000 х 1422 днів х 3%/100%/365днів = $ 350,63. Загальний розмір 3 % річних складає $ 41,09 + $ 88,76 + $ 350,63 = $ 480,48. Стосовно відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн суд зазначає, що частинами 2 та 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Душевні страждання позивач обґрунтував неправомірними діями відповідача [PERSON] внаслідок чого він тривалий час не міг повернути передані в борг кошти. Суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягненню з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди. Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності по пред`явленим позовним вимогам. Згідно із Законом України від 30.03.2020 року №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681,7 28, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено, останній раз термін дії карантину було продовжено на всій території України до 30 червня 2023 року. Законом України від 15.03.2022 року № 2120-розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії". Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України№ 2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»(зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. В постанові Верховного Суду від 13 листопада 2024 року по справі № 383/1645/23 щодо позовної давності зазначено про те, що строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Позовна давність для пред`явлення позовних вимог на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 12 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжувався на строк дії воєнного стану в Україні. Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог, яка станом на 12.03.2020 (на момент встановлення карантину) не сплила, продовжувалась з 12.03.2020 до звернення позивачем до суду із позовом 15.04.2025. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позивачем було пред`явлено позов в межах строку позовної давності. З огляду на наведене, позовна заява підлягає частковому задоволенню, стягненню з відповідача підлягають основний борг у сумі 3 000 доларів США, 480,48 доларів США 3 % річних, 10 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 1 604,61 грн гривень.

Outcome: partial