Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

31 грудня 2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АРХІЛІТ», в якому просив зобов`язати відповідача провести звільнення позивача згідно вимог чинного законодавства. Позов обґрунтовує тим, що 04 лютого 2025 року прийнятий на роботу до ТОВ «АРХІЛІТ». З квітня 2025 року позивачу припинили виплачувати заробітну плату. 01 липня він написав заяву про звільнення, яка не була розглянута. 28 серпня 2025 року Позивач повторно написав заяву про звільнення за угодою сторін, однак її прийнято не було і звільнення не проведено. Також вказує на те, що не має змоги змінити роботу, оскільки відповідач не повертає трудову книжку та не проводить необхідні дії, які здійснюються при звільненні. Вважає, що має право на негайне звільнення у разі порушення роботодавцем трудового законодавства, умов колективного чи трудового договору через невиплату заробітної плати. З огляду на зазначене вище, просить суд зобов`язати відповідача провести його звільнення згідно вимог чинного законодавства. Ухвалою суду від 06 січня 2026 року відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник відповідача подав відзив на позовну заяву. У відзиві вказує, що звільнення за угодою сторін передбачає погодження двох сторін договору, яке у цих правовідносинах було відсутнє, а тому було прийнято рішення не звільняти позивача. Зазначає, що товариство готове провести звільнення, однак за заявою позивача, оформленою з дотриманням чинного законодавства України. Крім цього, просить суд розглядати справу без участі відповідача за наявними матеріалами. 10 та 18 лютого 2026 року позивачем через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії заяви про звільнення від 06.02.2026 та відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 16.02.2026. 26 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано заяву, у якій вказано, що твердження позивача про те, що відповідач не проводив записів про звільнення не відповідає дійсності, оскільки наказ про звільнення був виданий 06 лютого 2026 року, а розрахунок сум нарахованого єдиного внеску буде подано в строк для його подання, а саме за лютий 2026 року до 20 березня 2026 року. Належним чином повідомлений про дату час та місце проведення судового засідання позивач в судове засідання не з`явився. Подав заяву, у якій просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Суд, дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на таке. Судом встановлено та визнається відповідачем, що 28 серпня 2026 року позивачем подано заяву про звільнення за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 06 лютого 2026 року позивачем подана заява про звільнення за власним бажанням, яка була прийнята відповідачем 06.02.2026. 06 лютого 2026 року видано наказ №18 про звільнення позивача [PERSON] з посади головного інженера з 09 лютого 2026 року за власним бажанням. З Відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб від 16.02.2026 не вбачається наявність записів щодо припинення трудових відносин [PERSON] з ТОВ «АРХІЛІТ». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). (див. п. 25 постанови ВС у справі №1340/6082/18 від 31.10.2019) Відповідачем визнається, що позивачем 28.08.2025 була подана заява про звільнення на підставі угоди сторін. З наданих учасниками справи доказів суд не може встановити пропонований позивачем строк, з якого трудовий договір мав би припинитися, у разі наявності волевиявлення відповідача на припинення трудового договору на підстави угоди сторін. Крім цього, представником відповідача у відзиві заперечується наявність волевиявлення ТОВ «АРХІЛІТ» на припинення трудового договору з позивачем на підставі угоди сторін. Доводи позивача про те, що відповідач станом на 16.02.2026 не провів ніяких записів стосовно звільнення, суд відхиляє з огляду на те, що датою звільнення є 09 лютого 2026 року, а відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженого наказом Мінфіну №4 від 13.01.2015 (в редакції Наказу Мінфіну №39 від 24.01.2025) Розрахунок подається протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця (підпункт 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 глави 2 розділу II Кодексу). Звітним періодом є календарний місяць. У цьому випадку звітний місяць - лютий 2026 року. Додаток Д5 до Розрахунку (далі - додаток Д5) призначений для реєстрації застрахованих осіб у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Додаток Д5 подається платником єдиного внеску, якщо протягом звітного періоду, зокрема, укладено або розірвано трудовий договір із застрахованою особою. Формування рядків додатку Д5 здійснюється таким чином: графа 17 - «Підстава для припинення трудових або цивільно-правових відносин» - зазначається підстава припинення трудових відносин. У разі якщо за даними платника єдиного внеску протягом звітного періоду не було зафіксовано фактів укладання та розірвання трудових угод (цивільноправових договорів), зміни посади, термінів проходження військової служби або надання відповідної відпустки, додаток Д5 не формується та не надається. З огляду на зазначене вище, відомості про припинення трудових відносин мають бути подані відповідачем у Додатку Д5 Розрахунку до 20 березня 2026 року, тому неподання таких відомостей станом на 16.02.2026 не є порушенням. Така позиція суду узгоджується із доводами заяви відповідача від 26.02.2026. Також позивач звертає увагу на те, що відповідачем з квітня 2025 року не виплачувалась заробітна плата, а КЗпП України передбачає право на негайне звільнення у разі порушення роботодавцем трудового законодавства, умов колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. При вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. (див. постанову ВС у справі №335/6034/21 від 13.02.2023) Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Враховуючи те, що позивач не подавав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, перевірка порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника є недоцільною. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21). Водночас, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вказав Верховний Суд у постанові від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13, сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Такі висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21. Враховуючи те, що позивачем не надано ні доказів наявності волевиявлення відповідача на припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ні доказів щодо звернення із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також не знайшли підтвердження доводи позивача щодо невнесення відповідачем записів про припинення трудових відносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права, що є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до припису ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed