Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

21 листопада 2025 року, представник [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - адвокат Ворсуляк М.С. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд визнати право власності по 1/12 частці за кожним з позивачів на спадкове майно, яке залишилось після смерті чоловіка позивачки [PERSON] та батька позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , померлого [INFO] та складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому він був зареєстрований та проживав до своєї смерті, мотивуючи тим, що позивачі є співвласниками 51/100 вказаного спадкового житлового будинку, в якому вони зареєстровані та проживали на момент смерті спадкодавця і продовжують проживати після його смерті, однак, не можуть в нотаріальному порядку оформити право власності на майно у зв`язку із тим, що майно знаходиться у спільній сумісній власності позивачів без визначення конкретних часток кожного власника, так як за життя спадкодавця, частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно не визначалися, а позивачка [PERSON] - дружина спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] разом з померлим чоловіком та двома синами [PERSON] та [PERSON] однаково володіли та користувались спадковим житловим будинком, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.12.1997 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 17.12.1997 р. № 1151, та між ними не було укладено ніяких угод відносно власності на житловий будинок, тому їхні частки як співвласників у спільній сумісній власності є рівними. В судове засідання представник позивачів не з?явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій, повністю підтримав позов своїх довірителів, який просив задовольнити та слухати справу без його участі та участі позивачів. Представник відповідачів Великодальницької територіальної громади в особі Петродолинської сільської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою про вручення, причини неявки суду не повідомив, заяв, клопотань, відзиву або заперечень до суду не надіслав. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. На підставі ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач не подав відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження, що відповідає положенням ст.ст. 191 ч. 2 ст. 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, а також, спадкової справи № 69/2015 щодо майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] , оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні (п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки майна, що є в спільній сумісній власності частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 п. 12 роз`яснено, що за загальними правилами ч. 2 ст. 372 при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч.2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємці не позбавлені законом такого права, і їх право на визначені частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ч.ч.1,2. ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У відповідності до вимог ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб?єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно роз?яснень, наданих у Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п.5). Аналогічне роз`яснення міститься у п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зокрема зазначено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Суд встановив, що [PERSON] звернулась до Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , місце проживання по день смерті зареєстровано за адресою : [ADDRESS] , в чому їй було відмовлено через надання нотаріусу документів, відповідно до яких неможливо встановити склад спадкового майна, а саме частку 51/100 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] , яка підлягає переоформленню після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Свідоцтво про право власності на 51/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , видано ДППГ «Петродолинське» 22.12.1997 р. на підставі Розпорядження органу приватизації від 17.12.1997 року за № 1151, зареєстрованого Овідіопольським районним б`юро технічної інвентаризації, реєстраційний номер : 530, в книзі. : 4, які належать на праві спільної сумісної власності : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням виконкому Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 85 від 26.10.2009 р. «Про впорядкування нумерації житлових будинків в с. Петродолинське» - адресу житлового будинку в [ADDRESS] змінено на [ADDRESS] . Житловий будинок будинок за № 17/2, який складає 51/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою [PERSON] . Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] від 10.08.2015 р., співвласниками 51/100 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Нотаріус відмовив у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину померлого спадкодавця, оскільки не визначена частка померлого [PERSON] у спільній сумісній власності, що стало підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом. Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. До складу спадщини може входити нерухоме майно спадкодавця, право власності на яке належним чином не зареєстроване, проте набуття такого права власності відбулося з дотриманням чинного законодавства. При отриманні свідоцтва про право власності частки співвласників житлового будинку виділені не були, але при цьому розумілось, що частки у спільній сумісній власності рівні, тому що всі вони користувались рівними правами та несли рівні обов`язки щодо житлового будинку. У зв`язку зі смертю одного з співвласників, позивачі не можуть реалізувати своє право на прийняття спадщини за законом через те, що нотаріус відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності без виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. При чому, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємці не позбавлені можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування, на чому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19. Метою позивачів при зверненні до суду є визнання права власності на частку у спадковому майні спадкодавця. Отже, суд встановив, що спадковий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований за адресою : [ADDRESS] - знаходиться у спільній сумісній власності позивачів без визначення конкретних часток кожного власника, враховуючи, що за життя співвласника - спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , частки у праві спільної сумісної власності на вказане майно не визначалися. При чому, спадкоємці [PERSON] , як дружина померлого спадкодавця разом з померлим чоловіком та двома синами [PERSON] та [PERSON] однаково володіли та користувались спадковим житловим будинком, адже, між ними не було укладено ніяких угод відносно власності на житловий будинок, тому їхні частки як співвласників у спільній сумісній власності є рівними, виходячи з норм Закону та свідоцтва про право власності на спадковий будинок, вказаних вище. Виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності іншої домовленості між ними, суд вважає можливим визнати право власності позивачів на рівні частки спадкового майна померлого, тобто на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (ст.ст. 1296,1297 ЦК). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину за законом на частку будинку після смерті чоловіка, беручи до уваги, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину, суд вважає, що вимоги позивачів ґрунтуються на вимогах закону і судом може бути прийнято рішення щодо задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання за ними в порядку спадкування права власності на 1/4 частину житлового будинку після смерті спадкодавця [PERSON] в рівних частинах, тобто по 1/12 частці за кожним спадкоємцем.

Outcome: approved