Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

29.01.2026 позивач звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Комбінат «Дніпро» Державного агентства із управління резервами України про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02.10.2017 до 29.10.2025 працювала на Державному підприємстві «Комбінат «Дніпро» Державного агентства із управління резервами України. Наказом від 16.10.2025 №52-к її звільнено з посади начальника дільниці зберігання операційного персоналу з 29.10.2025 на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, за угодою сторін. Станом на день звільнення їй було нараховано до виплати 64681,75 грн, що включає оклад за жовтень 2025 року 6248,34 грн, індексацію 122,19 грн, компенсацію за невикористану відпустку 69234,08 грн, надбавку за високі досягнення в роботі 3124,17 грн, з яких утримано податки, обов`язкові платежі, профспілкові внески, також станом на жовтень 2025 року існувала заборгованість підприємства із виплати заробітної плати в сумі 15847,88 грн. Нараховані їй суми, належні до виплати при звільненні, станом на день звернення до суду їй виплачені не були. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, поданої в підготовчому судовому засіданні 25.02.2026, просила стягнути із ДП «Комбінат «Дніпро» ДАУР 22371,50 грн заборгованості по заробітній платі, 53310,25 грн компенсації за невикористану відпустку, а також 29540, 48 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 06.02.2026 відкрите провадження в справі, справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження, встановлений сторонам процесуальний строк для подання письмових заяв по суті справи, підготовче судове засідання призначене на 25.02.2026. 16.02.2026 представником відповідача, Дем`яненко Л.В. з використанням системи «Електронний суд» подано письмовий відзив, згідно з яким відповідач визнає позовні вимоги в частині заборгованості із заробітної плати в розмірі 22371,50 грн та компенсації за невикористану відпустку в сумі 53310,25 грн, проте заперечує проти нарахованої позивачкою суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, оскільки така визначена невірно, під час розрахунку позивачем включені суми виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, а саме сума компенсації за 66 днів невикористаної відпустки, нарахованої позивачеві в жовтні 2025 року. Вважає вірним розрахунок середнього заробітку виходячи із заробітної плати за вересень 2025 року 10352,73 грн та за жовтень 2025 року 9494,70 грн, за таких умов середньоденна заробітна плата, враховуючи 43 робочих дні за відповідний період, складає 461,57 грн, а середній заробіток за 64 дні затримки, складе 29540,48 грн. Із урахуванням позиції позивача та її представника, які в підготовчому судовому засіданні заявили про зменшення позовних вимог і такі позовні вимоги представником відповідача визнані, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні, що відповідає вимогам ч. 3-4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного. [PERSON] працювала в Державній організації «Комбінат «Дніпро» та його правонаступниках, з 02.10.2017. 29.10.2025 за наказом від 16.10.2025 №52-к позивач звільнена з посади за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КзПП України, що підтверджується записами трудової книжки. За змістом вказаного наказу, що винесений на підставі заяви [PERSON] від 07.10.2025, наказано, серед іншого, виплатити [PERSON] компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а саме за період роботи із 02.10.2021 до 01.10.2022 8 календарних днів основної щорічної відпустки; за період роботи із 02.10.2022 до 01.10.2023 5 календарних днів додаткової щорічної відпустки за ненормований робочий день та особливий характер праці; за період роботи із 02.10.2023 до 01.10.2024 19 календарних днів основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової щорічної відпустки за ненормований робочий день та особливий характер праці; за період роботи із 02.10.2024 до 01.08.2025 20 календарних днів основної щорічної відпустки та 4 календарних дні додаткової щорічної відпустки за ненормований робочий день та особливий характер праці; за період роботи із 01.09.2025 до дня звільнення 4 календарних дні основної щорічної відпустки та 1 календарний день додаткової щорічної відпустки за ненормований робочий день та особливий характер праці. Згідно із повідомленням про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, [PERSON] у зв`язку зі звільненням 29.10.2025 нараховано за жовтень 2025 року 6248,34 грн окладу, 122,19 грн індексації, 3124,17 грн надбавки за високі досягнення в роботі, а також 69234,08 грн компенсації за 66 днів невикористаної відпустки. Станом на початок місяця існувала заборгованість по заробітній платі в сумі 15847,88 грн. Виплата вказаних сум підприємством не здійснена, їх розмір відповідачем визнається та підтверджується матеріалами справи. Вказані обставини не заперечуються сторонами, так само як і та обставина, що суми відповідних нарахувань визначені із урахуванням сум податків, зборів, профспілкових внесків, що фактично були роботодавцем утримані та перераховані за відповідним цільовим призначенням. З довідки про середню заробітну плату від 12.02.2026 №20/07-05 судом встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] , виходячи із суми нарахувань за вересень-жовтень 2025 року, складає 461,57 грн, розмір не виплаченої заробітної плати на день звільнення становить 75681,75 грн, компенсація за весь час затримки розрахунку станом на 29.01.2026 29540,48 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (ст. 116 КЗпП України). У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки (частина перша статті 83 КЗпП України та частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки»). За обставинами даної справи не вбачається будь-яких виплат на користь [PERSON] у зв`язку із її звільненням починаючи із 29.10.2025. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону №108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У статті 12 Закону №108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону №108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону №108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону №108/95-ВР. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За вказаних обставин, за відсутності заперечень відповідача, суму заборгованості із заробітної плати в розмірі 22371,50 грн та 53310,25 грн компенсації за невикористану відпустку належить стягнути із ДП «Комбінат «Дніпро» ДАУР на користь [PERSON] . Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо). У випадку розірвання трудового договору працівник набуває право на отримання грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпусток, що обчислюється виходячи із середньої заробітної плати. Спосіб обчислення такої плати визначений Порядком. Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України (постанова ВП ВС від 08.10.2025 в справі №489/6074/23). Правова природа відповідальності за статтею 117 КЗпП України носить компенсаційний характер. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого. Статтею 27 Закону №108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. У п. 4 Порядку №100 зазначено перелік виплат, що не враховуються під час розрахунку середньої заробітної плати, а саме пункт б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Відтак відсутні правові підстави для врахування під час визначення суми середнього заробітку позивачки [PERSON] , виконаного за період роботи вересень-жовтень 2025 року, компенсації за 66 днів невикористаної відпустки в розмірі 69234,08 грн. Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Наведені представником відповідача в довідці про середню заробітну плату вихідні дані та розрахунки, не суперечать вимогам Порядку №100, на переконання суду, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні визначена відповідачем вірно. Такий розрахунок виконаний виходячи із суми заробітної плати до вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів за вересень 2025 року 10352,73 грн, за жовтень 2025 року 9494,70 грн, тоді середньоденна заробітна плата становить 461,57 грн, розмір компенсації за період із 30.10.2025 до 27.01.2026, що становить 64 дні, складає 29540,48 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З матеріалів справи не вбачається існування будь-яких обставин, які б спростовували добровільність визнання відповідачем позову чи перешкоджали йому вчинити відповідний правочин іншим чином, представник відповідача не обмежена у відповідному праві з огляду на зміст довіреності та установчих документів, що надані суду на підтвердження її повноважень. Вказане визнання не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, відтак позов слід задовольнити. Відповідно ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається із квитанції від 29.01.2026 №4244-3386-8766-1879, позивачем сплачено 1331,20 грн судового збору. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Крім того, позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду вимоги про стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому наявні підстави для покладення судового збору у відповідній частині на відповідача. Витрати на професійну правничу допомогу судом не розподіляються, оскільки позивач відмовилася від розподілу витрат у вказаній частині. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне дане рішення в межах суми платежу за один місяць - допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved