Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що ним на прилюдних торгах придбано житловий будинок по [ADDRESS] , яке належало боржнику [PERSON] . Після придбання будинку продовжують у ньому проживати і попередній власник [PERSON] , і його родичі: [PERSON] , [PERSON] .. Він намагався оглянути будинок після його придбання, але його не впустила туди охорона відповідача. У добровільному порядку відповідачі виселятись з будинку не бажають та чинять йому перешкоди в користуванні власністю. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту, і на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.64, 156, 109 ЖК України відповідачі мають бути виселені. Просив суд: виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з домоволодіння житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 27 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 17 січня 2020 року [PERSON] подав заяву щодо усунення недоліків. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 27 січня 2020 року відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 03 березня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказав, що у провадженні суду перебувають справи щодо оспорення правомірності набуття позивачем права власності на домоволодіння (справи 369/1177/20, 369/15039/19, 369/1818/19). При зверненні стягнення на майно, виконавцем допущені грубі порушення Закону України «Про виконавче провадження», не враховано, що даний будинок є спільним майном подружжя. Просили відмовити у задоволенні позову. 03 жовтня 2020 року відповідачами також подано клопотання про зупинення провадження по справі до остаточного вирішення справ №369/1818/19, 369/1177/20. 28 липня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що відповідачами будь-яких доказів незаконності набуття ним права власності на спірне домоволодіння не подано. Натомість, його як власника, позбавляють права користування власним майном. Тому суд має всі законні підстави для задоволення його позову, усунення порушень його прав. Також відповідачі не довели необхідності зупинення розгляду даної справи до розгляду інших справ. Просив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі та задоволити позов у повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року зупинено провадження у справі № 369/16372/19, провадження № 2/369/2035/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення-до набрання законної сили судовими рішеннями у цивільній справі № 369/15039/19 провадження № 2/369/1036/20 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Києво-Савятошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук Марина Адамівна, про визнання недійсним свідоцтва та у цивільній справі № 369/1177/20, провадження № 4-с/369/52/20 за скаргою [PERSON] , суб`єкт оскарження приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров Павло Володимирович, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «ЛегБанк», [PERSON] , про визнання дій, бездіяльності та рішення приватного виконавця незаконними. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року ухвалу про зупинення провадження по справі залишено без змін. 23 вересня 2022 року до суду надійшла заява про відновлення провадження. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 04 жовтня 2022 року провадження по справі поновлено та призначено розгляд справи. У зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М. проведено повторний авторозподіл справи. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2023 року справу прийнято до розгляду суддею Пінкевич Н.С. 08 квітня 2024 року представник позивача адвокат Горда Ю.І. подав заяву про відвід судді Пінкевич Н.С. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2024 року заявлений відвід визнано необґрунтованим. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагєєвої І.О. від 17 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заявленого відводу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 березня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судове засідання представник позивача не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судове засідання представник відповідача не з`явився. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надохило. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що 01 квітня 2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння житловий будинок загальною площею 828 кв.м, житловою 314 кв.м, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] на підставі державного акту про право власності належала земельна ділянка площею 0,2451га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 3222482000:05:010:0029), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пояснень у будинку проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи судом встановлено, що 07 листопада 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області видано на імя [PERSON] свідоцтво про право власності на майно, що складається з домоволодіння житловий будинок загальною площею 828 кв.м, житловою 314 кв.м, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки площею 0,2451га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 3222482000:05:010:0029), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебували справи щодо оспорення правомірності набуття позивачем права власності на домоволодіння та земельну ділянку. Так, щодо справи №369/1177/20: скарга [PERSON] на дії, бездіяльність та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича та на результати оцінки майна, заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2020 року скаргу [PERSON] на дії, бездіяльність та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича та на результати оцінки майна, заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - задоволено частково: поновлено [PERSON] строк на звернення до суду із скаргою на дії, бездіяльність та рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича та на результати оцінки майна; визнано незаконною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, номер посвідчення: 0050, видане 20.06.2017, адреса офісу: 08282, Київська обл., м. Буча, вул. Нове Шосе, буд. 3, у рамках виконавчого провадження №59955764, в частині невжиття заходів доведення до відома боржника [PERSON] документів даного виконавчого провадження; визнано незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, номер посвідчення: 0050, видане 20.06.2017, адреса офісу: 08282, Київська обл., м. Буча, вул. Нове Шосе, буд. 3, у рамках виконавчого провадження №59955764, в частині опису, накладення арешту та звернення стягнення на належне на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, кадастровий номер 3222482000:05:010:0029, площею 0,2451 га, що має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , через електронні торги Державного підприємства «СЕТАМ» на підставі виконаних ФОП [PERSON] звіту № 20190918/01 від 18.09.2019 про незалежну експертну оцінку вартості домоволодіння, відповідно до якого ринкова вартість зазначеного домоволодіння станом на 18.09.2019 становить 1 775 229,15 грн., та звіту № 20190918/02 від 18.09.2019 про незалежну грошову оцінку земельної ділянки, відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки становить 1 336 750 грн., у тому числі й в частині складення та направлення для виконання заявки на реалізацію арештованого майна до ДП «СЕТАМ» (заявка за вих. № 7111) від 25.09.2019; скасовано наступні рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, номер посвідчення: 0050, видане 20.06.2017, адреса офісу: 08282, Київська обл., м. Буча, вул. Нове Шосе, буд. 3, прийняті в рамках виконавчого провадження №59955764 при примусовому виконанні виконавчого листа № 369/827/14 від 14.01.2015, а саме: - постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 17.09.2019; - постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, відповідно до якої було призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкт господарювання від 18.09.2019; - постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 06.11.2019; визнано такими, що не можуть бути використаними: - звіт № 20190918/01 від 18.09.2019 про незалежну експертну оцінку вартості домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого ринкова вартість зазначеного домоволодіння станом на 18.09.2019 становить 1 775 229,15 грн., складеного ФОП [PERSON] , сертифікат суб`єкта оціночної діяльності ФДМУ №467/18 від 07.06.2018; - звіт № 20190918/02 від 18.09.2019 про незалежну грошову оцінку земельної ділянки, загальною площею 0,2451 га кадастровий номер 3222482000:05:010:0029, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки становить 1 336 750 грн., складеного ФОП [PERSON] , сертифікат суб`єкта оціночної діяльності ФДМУ №467/18 від 07.06.2018; у задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2020 року скасувано та постановлено нове судове рішення про відмову у задоволені скарги [PERSON] на дії, бездіяльність та рішення приватного виконавця Говорова Павла Володимировича. Постановою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року: постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року скасовано, провадження у справі за скаргою [PERSON] в частині скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П. В. у виконавчому провадженні № 59955764 при примусовому виконанні виконавчого листа від 14 січня 2015 року № 369/827/14 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 06 листопада 2019 року закрито; у іншій частині скаргу [PERSON] залишено без розгляду. Щодо справи 369/15039/19: за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук Марина Адамівна, про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним та скасування акту приватного виконавця, недійсним свідоцтва. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року: визнано недійсними електронні торги від 28.10.2019, проведені Державним підприємством «СЕТАМ» по лоту №377173 та оформлені протоколом №440316 від 28.10.2019, за результатами яких було реалізовано: - земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:05:010:0029, площею 0,2451 га, що має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1956234632224); - домоволодіння, загальною площею 828 кв.м., житловою площею 314 кв.м., з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31580232000); визнано недійсним та скасувати Акт приватного виконавця Говорова Павла Володимировича про проведені електронні торги від 04.11.2019 (лот реалізованого майна №377173), складений в рамках виконавчого провадження № 5995576; визнано недійсним свідоцтво, серія та номер: 3609 від 07.11.2019, видане приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук Мариною Адамівною на ім`я [PERSON] на: - земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:05:010:0029, площею 0,2451 га, що має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1956234632224); - домоволодіння, загальною площею 828 кв.м., житловою площею 314 кв.м. з надвірними спорудами та знаходяться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31580232000); стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 225,00 грн.; стягнено з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 225,00 грн.; стягнено із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 225,00 грн.; стягнено із приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 225,00 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року рішення районного суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року залишено без змін. Позивач просив виселити відповідачів на підставі ст.ст.64,156,109 ЖК як таких, які не є членами його родини. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy). Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даній справі існує спір між [PERSON] та відповідачами, які не є членами його родини, спільно з ним не проживали, не вели спільне господарство. Так, положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). При вирішенні спору суд враховує, що правомірність набуття [PERSON] права власності на домоволодіння оспорено та судовим рішення визнано недійсним видане на його імя свідоцтво про право власності на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судове рішення набрало законної сили. Тобто позивач не довів належними та допустимими доказами свого права власності на майно на час вирішення спору, тобто порушення його права власності відповідача, що у свою чергу унеможливлює задоволення вимоги про виселення відповідачів. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed