Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернулась до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі № 340/2785/24 було стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 968,96 грн. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.02.2025 було стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 1937,92 грн. Відтак, позивач, після видачі виконавчих листів у справі, звернулась до Державної казначейської служби України, з метою виконання рішення суду. Разом з цим, позивача було повідомлено, що виконавчі листи взяті на облік, однак відсутні кошти на зазначену мету. Таким чином, тримісячний строк, визначений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та пунктом 48 Порядок № 845, для перерахування коштів стягувачу було порушено відповідачем 22.07.2025. З врахуванням зазначеного, позивач вказує, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінує у розмірі 10 000,00 грн. та просить суд стягнути її на свою користь з Державного бюджету України. 25.09.2025 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку спрощеного провадження провадження, з повідомленням сторін. 03.10.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з метою здійснення заходів, відповідно до Порядку № 845, подані стягувачем документи були надіслані Казначейством листом від 03.04.2025 № 5-08/7411 до органу Казначейства за місцезнаходженням боржника - Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - Головне управління Казначейства), яким зареєстровані 22.04.2025 за вх. № 08-3952. У зв`язку з тим, що у ГУПФУ у Донецькій області не має відкритих рахунків в органах Казначейства, на яких можуть обліковуватись кошти безпосередньо цього державного органу та з яких можливо здійснити безспірне списання, Головне управління Казначейства листом від 23.04.2025 № 04-16-06/1811 звернулось до боржника із запитом- вимогою щодо необхідності вжиття заходів щодо виконання вищевказаного виконавчого листа. На адресу Головного управління Казначейства відповідь від ГУПФУ у Донецькій області не надійшла. Відтак, оскільки в органах Казначейства відсутні рахунки боржника, у силу вимог частини першої статті 3 Закону про гарантії та пунктів 33, 47, 48 Порядку № 845, виконання виконавчих листів у справі № 340/2785/24 здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виходячи із приписів пункту 3 розділу II «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», заборгованість ГУПФУ у Донецькій області перед позивачем за рішенням суду про стягнення судового збору у справі № 340/2785/24 віднесена до третьої черги. Таким чином, виконавчі листи у справі № 340/2785/24 з 22.04.2025 перебувають на обліку (виконанні) у Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504040. Окрім цього, зазначено, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачає відповідну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду, що має найменування КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі - КПКВК 3504040), за якою на 2025 рік передбачено 100,00 млн гривень. Станом на 21.04.2025 (виконавчі листи на виконання до Казначейства надійшли 22.04.2025) на виконанні за КПКВК 3504040 перебувало 242 790 судових рішень на суму понад 6 678,82 млн грн. Станом на 02.10.2025 на виконанні за КПКВК 3504040 перебувають судові рішення на загальну суму понад 7 481,78 млн грн, які обліковуються за першою - другою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше ніж виконавчі листи у справі № 340/2785/24. Отже, Законом про Державний бюджет на 2025 роки не встановлено бюджетних призначень, достатніх для безспірного списання коштів державного бюджету за КПКВК 3504040 на виконання рішень суду. У зв`язку із цим заборгованість за виконавчими листами у справі № 340/2785/24, яка віднесена до третьої черги, може бути погашена лише після виконання судових рішень, які обліковуються за першою-другою чергами та/або надійшли на виконання раніше за виконавчі листи у справі № 340/2785/24. Таким чином, оскільки встановлений Верховною Радою України обсяг коштів не дозволяє Казначейству здійснити погашення заборгованості за рахунок КПКВК 3504040 за всіма рішеннями судів, гарантованими державою, то кошти на виконання виконавчого листа у справі №340/2785/24 наразі не перераховані стягувачеві з незалежних від Казначейства причин/обставин. Позивач вказує, що «внаслідок тривалого невиконання рішення суду їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, зокрема, змінився звичайний ритм життя, з`явилась нервозність та зайві хвилювання. Проте, на думку відповідача, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження описаних нею негативних змін. Також відсутні докази того, що діями відповідача позивачу завдано моральних страждань. З врахуванням зазначеного, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необгрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Окрім цього, Казначейство просить суд також узяти до уваги, що в умовах воєнного стану та при обмежених надходженнях до Державного бюджету, Держава в особі Парламенту вправі обмежувати фінансування відповідних видатків, спрямовуючи їх насамперед на здійснення заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України. Таким чином, Казначейство у межах встановленої компетенції вчиняло та вчиняє у повному обсязі дії щодо виконання виконавчих листів у справі № 340/2785/25, які безпосередньо визначені законодавством, що свідчить про відсутність бездіяльності або незаконності дій Казначейства, а отже, й про відсутність підстав щодо стягнення моральної шкоди. Відтак, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви. 03.10.2025 відповідачем були подано відповідь на відзив. 04.11.2025 позивачем було подано додаткові пояснення по справі, в яких остання зазначила, що обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення. Позивач зазначила, що підставою для завдання позивачу моральної шкоди, є тривале невиконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.02.2025 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі № 340/2785/24 щодо стягнення коштів з державного органу впродовж (ста дев`яносто п`яти днів, з 22 квітня 2025 року по 3 листопада 2025 року). Позивач в судове не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Разом з цим, у матеріалах справи наявна заява від позивача про розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, підтримала позицію викладену у відзиві. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судовим розглядом встановлено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 у справі № 340/2785/24 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 968,96 гривень. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.02.2025 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 1937,92 гривень. На виконання рішення по справі №370/2785/24 Кіровоградським окружним адміністративним судом 20.03.2025 було видано виконавчі листи про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ у Донецькій області на користь [PERSON] судового збору в розмірі 968,96 грн та 1937,92 грн., які позивачем було надіслано на адресу Казначейства та зареєстровано 01.04.2025 за вх. № М-11-1125. Разом з цим, листом від 03.04.2025 відповідач повідомив про те, що пакет документів було переслано для здійснення відповідних дій до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області. Листом від 08.07.2025 Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області повідомило позивача, що виконавчі листи були взяті на облік 22.04.2025. Також, даним листом було повідомлено, що рішення буде виконано згідно черговості, у відповідності до бюджетної програми КПКВК 3504040. Позивач стверджує, що 10.07.2025 втретє звернулася до відповідача із запитом про надання інформації, в якому просила підтвердити, чи звертався відповідач у десятиденний строк з дня надходження виконавчих документів, як того вимагає пункт 49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, із запитом до Міністерства фінансів України щодо необхідності виділення коштів на погашення заборгованості саме за моїми виконавчими листами у справі № 340/2785/24. Відтак, листом від 11.07.2025 відповідач повідомив, що ним надсилаються запити щодо необхідності виділення коштів на погашення заборгованості до Міністерства фінансів України кожні 10 днів. Проте, на думку останнього, Порядок № 845 не містить вимоги щодо направлення Казначейством таких запитів по кожному виконавчому документу, що надходить до нього. Таким чином, позивач вказує, що тримісячний строк, визначений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та пунктом 48 Порядок № 845, для перерахування коштів стягувачу було порушено відповідачем 22.07.2025 (виконавчі листи узяті на облік 22.04.2025). З врахуванням зазначеного, позивач вказує, що нею було втрачену значну кількість часу, зертатись за захистом до адвоката коштів на якого немає, оскільки є пенсіонеркою. Довготривале очікування виконання рішення суду, призвело до втрати психологічної рівноваги та стрес. Таким чином, на думку позивача, втрата часу може розглядатися як втрата немайнового характеру. Час є обмеженим ресурсом, і витрачений час не можна повернути. Це може викликати емоційні та психологічні страждання, особливо якщо цей час був витрачений на невдалий досвід або непродуктивну діяльність. З врахуванням зазначеного, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути з Державного бюджету України 10000,00 грн. компенсації моральної шкоди. З врахуванням встановлених обставин, та позиції сторін, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України). У статті 18 ЦПК України вказано, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року. Згідно з пунктом 35 Порядку, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження (пункт 36 Порядку). Відповідно до пункту 39 Порядку, у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845). Згідно з пунктом 1 Порядку № 845, цей акт визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Відповідно до пункту 24 Порядку № 845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку. Так, у зв`язку з тим, що у ГУПФУ у Донецькій області не має відкритих рахунків в органах Казначейства, на яких можуть обліковуватись кошти безпосередньо цього державного органу та з яких можливо здійснити безспірне списання, Головне управління Казначейства листом від 23.04.2025 № 04-16-06/1811 звернулось до боржника із запитом- вимогою щодо необхідності вжиття заходів щодо виконання вищевказаного виконавчого листа. На адресу Головного управління Казначейства відповідь від ГУПФУ у Донецькій області не надійшла. Таким чином, оскільки в органах Казначейства відсутні рахунки боржника, у силу вимог частини першої статті 3 Закону про гарантії та пунктів 33, 47, 48 Порядку № 845, виконання виконавчих листів у справі № 340/2785/24 здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виходячи із приписів пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», заборгованість ГУПФУ у Донецькій області перед позивачем за рішенням суду про стягнення судового збору у справі № 340/2785/24 віднесена до третьої черги. Разом з цим, на день подачі позову, судові рішення в справі № 340/2785/24 про стягнення судовго збору на користь позивача залишається невиконаним, у зв`язку з відсутністю коштів за цією статтею бюджетних призначень. При цьому, Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачає відповідну бюджетну програму для забезпечення виконання рішень суду, що має найменування КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі - КПКВК 3504040), за якою на 2025 рік передбачено 100,00 млн гривень. Станом на 21.04.2025 (виконавчі листи на виконання до Казначейства надійшли 22.04.2025) на виконанні за КПКВК 3504040 перебувало 242 790 судових рішень на суму понад 6 678,82 млн грн.. Станом на 02.10.2025 на виконанні за КПКВК 3504040 перебувають судові рішення на загальну суму понад 7 481,78 млн грн, які обліковуються за першою - другою чергами, а також за третьою чергою, котрі надійшли на виконання раніше ніж виконавчі листи у справі № 340/2785/24. Представником відповідача долучено до матеріалів справи листи до Міністерства фінансів України про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 від 12.05.2025, 02.06.2025, 24.06.2025, 15.07.2025, 05.08.2025, 25.08.2025, 05.09.2025 ,16.09.2025, 22.09.2025, 26.09.2025. На вказані листи Міністерство фінансів України надавало відповіді, що дане питання перебуває на розгляді. Останнім листом від 22.07.2025 повідомлено, що питання збільшення бюджетних призначень ДКС України для відшкодування щкоди і виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в установленому бюджетним законодавством порядку та урахуванням дохідної частини держави в умовах воєнного стану. У постановах Касаційного адміністративного суду від 14.06.2018 у справі № 804/3242/17, від 25.07.2018 у справі № 466/3828/17, від 15.05.2019 у справі № 688/4324/17, від 13.08.2020 у справі № 818/1653/17 зроблено висновок про те, що при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, Казначейство обмежено відповідними бюджетними призначеннями державного органу та коштами, передбаченими програмою для забезпечення виконання рішень суду. Якщо таких коштів недостатнього, Казначейство зобов`язано звернутися до Міністерства фінансів України з пропозиціями щодо внесення змін до закону про Державний бюджет України; при цьому Казначейство відкладає безспірне списання коштів і поновлює його після того, як такі зміни будуть внесені. Отже, перед тим як констатувати факт протиправної бездіяльності Казначейства у правовідносинах, які виникають у зв`язку з виконанням судових рішень, за якими боржником є державний орган, потрібно з`ясувати, чи вжило Казначейство в межах своїх повноважень усі залежні від нього дії (ухвалило рішення), спрямовані на те, щоб сплатити кошти за судовим рішенням, а також чи були для цього об`єктивні підстави та можливості. Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставізаконута/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного/несвоєчасного виконання обов`язкових дій/ухвалення рішень або невиконання їх узагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно дозакону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17). Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що: необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17, від 30 січня 2018 року в справі 804/2252/14, від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17 від 25 січня 2022 року в справі № 686/13686/2, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19910/21, від 26 вересня 2022 року в справі № 686/29071/21, від 27 жовтня 2022 року в справі № 686/20441/21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Такм чином, суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позивач не довела у встановленому законом порядку факту завдання саме відповідачем моральної шкоди, внаслідок протиправних дій чи бездіяльності її посадових осіб і причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою, оскільки матеріали справи частково вказують на те, що відповідачем вживались заходи, щодо виконання відповідного рішення суду. При цьому, суд враховує, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», заява №18357/91, пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява №22774/93, пункт 66). Державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду (рішення від 17 січня 2006 року у справі «Гордєєви і Гурбик проти України», заяви NN27370/03 і 30049/04, пункт 25). Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 (рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», заява №18966/02, пункт 53). Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. На основі викладеного, суд вважає, що обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача. Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17, від 3 лютого 2021 року у справі №812/413/18 і підстави робити інші висновки у розглядуваному спорі відсутні. Таким чином, суд вважає, що у зв`язку з невиконанням рішенням суду, на користь позивача підлягає стягненню компенсація у вигляді моральної шкоди, оскільки таке тривале невиконання рішення суду порушує гарантовані державою права позивача. Окрім цього, суд враховуює, що станом на день ухвалення рішення суду не було надано актуальної інформації щодо виконання рішення суду станом на лютий 2026. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1000,00 грн., яка, на думку суду, відповідає вимогам розумності та співмірності. Також, суд, при визначені розміру шкоди, враховує, що станом, на день ухвалення рішення, суду в Україні введено воєнний стан. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови ВП ВС від 19.06.2018 у справі №910/23967/16). Відтак, зазначені кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України, при цьому судом враховані правові позиції Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням зазначеного, вимоги позивача підлягаєть частковому задоволенню, з наведених вище підстав. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Outcome: partial