Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі по тексту рішення - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 20000 грн. 00 коп.. Позов обгрунтовується тим, що 10 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (далі по тексту рішення - ТОВ «Аванс Кредит»), як первісним кредитором, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, був укладений договір про надання фінансового кредиту №17120-04/2024, за умовами якого кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за наданими відповідачем реквізитами платіжної картки. Згідно з п.8 кредитного договору цей договір був підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а також заміну в порядку укладення договору факторингу №20082024 від 20 серпня 2024 року сторони кредитора у договорі позики з ТОВ «Аванс Кредит» на ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», позивач прохав стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за основною сумою боргу 5000 грн. 00 коп. та заборгованість за відсотками - 15000 грн. 00 коп.. З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі понесені судові витрати, в тому числі і сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 3028,00 грн.. З урахуванням пропуску представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. строку для подання відзиву на позовну заяву за відсутності поважних причин пропуску цього строку, розгляд цивільної справи відповідно до положень ст.178 ЦПК України здійснений за наявними матеріалами. ІІ. Заяви та клопотання. Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» згідно письмових клопотань, викладених в прохальній частині позовної заяви, прохав розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у разі неявки відповідача в судове засідання (а.с.4). Згідно письмового клопотання, доданого до позовної заяви, представник позивача прохав суд витребувати від АТ «ОщадБанк» інформацію про: наявність у відповідача картки (рахунку) банку, відкритого станом на 10 квітня 2024 року; наявність у відповідача [PERSON] емітованої на її ім`я платіжної картки № [NUMBER] ; надходження на вказаний картковий рахунок грошових коштів в сумі 5000,00 грн.; виписку про картці (рахунку) банку № [NUMBER] в період з 10 квітня по 10 травня 2024 року (а.с.39-40). Представник відповідача - адвокат Глушко З.В. у прохальній частині поданого до суду 01 січня 2026 року відзиву на позовну заяву, прохала суд стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь відповідача [PERSON] судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. та розгляд справи за відсутності її, як адвоката, та відповідача [PERSON] (а.с.63-65). Інших заяв та клопотань від відповідача по справі [PERSON] та її представника, поданих в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про відкладення судового розгляду, витребування доказів, на дату проведення судового засідання не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.47-48). Ухвалою суду від 13 січня 2026 року клопотання представника позивача про витребування письмових доказів задоволено частково та витребувано від АТ «Державний ощадний банк України» виписку про рух коштів по рахунку № [NUMBER] , який був відкритий для обслуговування банківської картки відповідача [PERSON] за період з 10 квітня по 10 травня 2024 року включно. В задоволенні клопотання в іншій частині - відмовлено (а.с.82). Ухвалою суду від 26 лютого 2026 року відмовлено у прийнятті до розгляду поданого представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. відзиву на позовну заяву та постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 10 квітня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит», як товариством, та [PERSON] , як клієнтом, було укладено договір про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 (далі - Договір, кредитний договір), який відповідно до положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений у формі електронного правочину шляхом його підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора у вигляді коду - W0299, надісланого їй у виді смс-повідомлення (пункт 2.3, 2.5, 2.16, 2.17, розділ 8 Договору «Реквізити та підписи сторін») (а.с.5-9). Згідно умов укладеного Договору (пункти 1.1, 1.6) ТОВ «Аванс Кредит» надає відповідачу [PERSON] на умовах строковості, зворотності та платності фінансовий кредит в розмірі 5000,00 грн. в безготівковій формі на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки №5167-80хх-хххх-5444 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. За змістом пунктів 1.2, 1.4.1, 3.1 Договору: 1) кредит надається строком на 120 днів, тобто до 07 серпня 2024 року (дата погашення кредиту); 2) денна процентна ставка становить 2,50% та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 цього Договору; 3) повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно підписаного відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора W0299 Додатку №1, який є невід`ємною частиною Договору (пункт 3.1), загальна вартість кредиту складає 20000,00 грн., з яких 5000,00 грн. - сума кредиту, а 15000,00 грн. - проценти за користування кредитом. Сума платежу за кожний розрахунковий період, починаючи з 04 травня 2024 року, становить по 3125,00 грн.. Останній платіж 07 серпня 2024 року становить 7500,00 грн. та включає суму кредиту - 5000,00 грн. та проценти за користування кредитом - 2500,00 грн. (а.с.10). 10 квітня 2024 року відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора W0299 було підписано паспорт споживчого кредиту з викладеними в ньому умовами кредитування (а.с.12-13). 10 квітня 2024 року ТОВ «Аванс Кредит» на виконання умов Договору було здійснено переказ грошових коштів в сумі 5000 грн. 00 коп. на платіжну картку відповідача за № [NUMBER] , що відповідає сумі кредиту та номеру платіжної картки, зазначених в пунктах 1.1, 1.6 Договору (а.с.15). Отримання відповідачем [PERSON] 11 квітня 2024 року кредиту шляхом зарахування кредитних коштів в сумі 5000,00 грн. підтверджується також випискою по рахунку, електронним інструментом для обслуговування якого є картка за № [NUMBER] , що була надана АТ «Державний ощадний банк України» (а.с.102-104). 20 серпня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» (клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) було укладено договір факторингу №20082024, за яким фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пенею за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною Договору. Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку №2 (пункти 1.1, 1.2) (а.с.19-23). Судом встановлено, що Акт прийому-передачі Реєстру боржників був підписаний сторонами договору факторингу 20 серпня 2024 року (а.с.25). Як вбачається із витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №20082024 від 20 серпня 2024 року, ТОВ «Аванс Кредит» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржника [PERSON] за договором №17120-04/2024 на суму заборгованості 20000,00 грн., з яких сума заборгованості за основною сумою боргу складає 5000,00 грн., заборгованість за процентами - 15000,00 грн. (а.с.26). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року загальна сума заборгованості відповідача за період з 10 квітня 2024 року по 07 серпня 2024 року складає 20000,00 грн., з яких заборгованість за кредитом - 5000,00 грн. та заборгованість за відсотками - 15000,00 грн.. Суми внесених відповідачем грошових коштів на оплату заборгованості відсутні (а.с.17-18). Під час судового розгляду справи відповідачем з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення нею 10 квітня 2024 року кредитного договору та отримання за ним грошових коштів (кредиту) у зазначеному вище розмірі. Доказів здійснення погашення заборгованості за наданим кредитом в повному обсязі та (або) частково відповідачем під час судового розгляду також надано не було. Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні. V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків та оформлена в електронній формі. За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону. Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19). Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що договір про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року був підписаний відповідачем по справі після її ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця ТОВ «Аванс Кредит»» за допомогою одноразового ідентифікатора W0299, надісланого їй ТОВ «Аванс Кредит» (пункти 2.5, 2.16, розділ 8 «Реквізити сторін» Договору), що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт позикодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання нею одноразового ідентифікатора у виді електронного повідомлення, укладення договору позики було б технічно неможливим. Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19. Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» щодо здійснення саме відповідачем електронного підпису договору про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 за допомогою одноразового ідентифікатора W0299 суду надано не було. Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України). За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Цивільне судочинство України ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності сторін та диспозитивності (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч.3 ст.2, ст.ст.12, 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.77, 80 ЦПК України. Відповідно до п.п.2, 4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Отже, у цивільному судочинстві обовязок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позиції сторін, а також тих обставин, які визначаються нормою права, що регулює спірні правовідносини. Результат змагальності сторін має за мету усунення невизначеності щодо фактів, прав та обовязків учасників у спірних правовідносинах. Крім того, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14). За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Обовязковість договору як одного з фундаментів, на якому базується цивільне право, закріплена у ст.629 ЦК України. З укладенням договору та виникненням зобовязання його сторони набувають обовязки (а не лише субєктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17). Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обовязок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. З огляду на викладене судом враховується, що доказів оскарження в судовому порядку кредитного договору з підстав неотримання кредитних коштів, а також доказів на підтвердження не отримання кредиту в сумі 5000,00 грн., відповідачем суду надано не було. Судом також враховується, що у даній справі дії позивача, як фінансової установи, щодо виконання договору не оскаржені, клопотання про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось. Натомість під час дослідження доказів, наданих позивачем, судом встановлено, що при оформленні договору про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року відповідач [PERSON] , як позичальник, зазначила свої персональні дані, зокрема, і номер особистого електронного платіжного засобу: 5167-80хх-хххх-5444. Перерахування відповідачу [PERSON] кредитних коштів в загальному розмірі 5000,00 грн. на підставі кредитного договору підтверджується наявними в справі копією довідки ТОВ «Універсальна платіжні рішення» від 30 січня 2025 року та випискою по картковому рахунку відповідача [PERSON] , наданою АТ «Державний ощадний банк України». Отже, первісний кредитодавець ТОВ «Аванс Кредит» за умовами укладеного між сторонами кредитного договору надав позичальнику [PERSON] кредит у загальному розмірі 5000,00 грн., а остання отримала вказані грошові кошти. Доказів протилежного, зокрема того, що зазначена сума кредиту на картковий рахунок відповідача не надходила чи грошові кошти за кредитним договором були перераховані на картку (електронний платіжний засіб), яка їй не належить, відповідачем [PERSON] суду надано не було і в матеріалах цивільної справи такі докази також відсутні. Отже, наданими позивачем та дослідженими судом доказами підтверджено факт укладення відповідачем [PERSON] договору про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року, а також виконання ТОВ «Аванс Кредит», як первісним кредитодавцем, своїх зобовязань перед позичальником шляхом переказу грошових коштів відповідачу на загальну суму 5000,00 грн.. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення договорів) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. За змістом ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року, вбачається, що сума заборгованості за тілом кредиту складає 5000,00 грн., а заборгованість за процентами - 15000,00 грн.. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині складової боргу за нарахованими процентами за користування кредитом, суд приходить до наступного висновку. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року (далі по тексту - Закон №3498-IX), ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною пятою такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». Згідно з пунктом 17 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%. Договір про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 був укладений відповідачем 10 квітня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом №3498-ІХ, а тому зазначені вище положення ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру процентної ставки підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін. Враховуючи викладене, денна процентна ставка за користування кредитом за період з 10 квітня по 22 квітня 2024 року повинна становити 2,5%, за період з 23 квітня по 07 серпня 2024 року - 1,5%. Судом встановлено, що первісним кредитором ТОВ «Аванс Кредит» при нарахуванні процентів за користування кредитом в період з 10 квітня по 07 серпня 2024 року застосовувалась процентна ставка 2,5%. Разом з тим, з урахуванням наведених вище законодавчих обмежень розміру процентної ставки, розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача по справі [PERSON] становить 9650,00 грн. та підтверджується наступним розрахунком, проведеним судом: 1) за період з 10 квітня по 22 квітня 2024 року - 1625,00 грн. (125,00 грн. х 13 днів, де 125,00 грн. це 2,5% в день (п.п.1.4.1 Договору) від 5000,00 грн.); 2) за період з 23 квітня по 07 серпня 2024 року - 8025,00 грн. (75,00 грн. х 107 днів, де 75,00 грн. це 1,5% від 5000,00 грн.); 3) загальний розмір заборгованості за процентами становить: 9650,00 грн. (1625,00 грн. + 8025,00 грн.). Отже, загальна сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» становить 14650,00 грн. (5000,00 грн. (тіло кредиту) + 9650,00 грн. (проценти за користування кредитом). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обовязки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Судом встановлено, що матеріали цивільної справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності кредитного договору, укладеного між нею первісним кредитором ТОВ «Аванс Кредит», а також договору факторингу №20082024 від 20 серпня 2024 року, укладеного між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Зазначені договори з огляду на відсутність доказів протилежного не визнавались судом недійсними. Отже, набуття позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року у передбаченому законом порядку та у визначеному згідно умов цього договору розмірі під час судового розгляду відповідачем спростована не була. На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем по справі своїх зобовязань за договором про надання фінансового кредиту №17120-04/2024 від 10 квітня 2024 року щодо повернення суми кредиту та інших, передбачених ним платежів (зокрема, процентів за користування кредитом) у розмірах та строки, передбачені цим договором, та приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за: тілом кредиту в сумі 5000 грн. 00 коп. та процентами за користування кредитом в сумі 9650 грн. 00 коп., а всього в загальному розмірі 14650 грн. 00 коп.. VI. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом майнового характеру, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп. (а.с.1). З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення позову, розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача по справі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» становить 2218 грн. 01 коп. (3028 грн. 00 коп. (100%) - 809 грн. 99 коп. (26,75%), при цьому 26,75% = 5350 грн. 00 коп. (сума процентів, у стягненні яких судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Вказані представником позивача в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, крім судового збору, - витрати, пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів в сумі 1514,00 грн. (0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на ненадання позивачем належних письмових доказів на підтвердження понесення ним даних витрат у зазначеному розмірі. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). За змістом ч.2 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача у поданій до суду позовній заяві не зазначено про наявність у ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» витрат на професійну правничу допомогу. Натомість представником відповідача [PERSON] - адвокатом Глушко З.В. заявлено про стягнення з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., на підтвердження яких до суду подано копії: 1) договору №20/12-3 про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року, укладеного між [PERSON] , як клієнтом, та адвокатом Глушко З.В. з визначенням розміру гонорару в сумі 8000,00 грн. (а.с.66); 2) розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу справі №403/679/25 за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме: консультації, ознайомлення з матеріалами справи та правовий аналіз додатків до позовної заяви, кредитного договору, договору факторингу з додатками, інших додатків до позову, перевірка/правовий аналіз розрахунку заборгованості, роз`яснення клієнту норм законодавства у спорі, узгодження правової позиції, складання та подача до суду відзиву (заяв/клопотань) - 8000,00 грн. (а.с.67); 3) акту №403/679/25 виконаних робіт від 28 грудня 2025 року відповідно до договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2025 року (а.с.68); 4) квитанції №251228-2 від 28 грудня 2025 року про прийняття адвокатом Глушко З.В. від [PERSON] гонорару у сумі 8000,00 грн. (а.с.69). В судове засідання представник позивача не з`явився. Згідно клопотання, викладеного в прохальній частині позовної заяви прохав провести розгляд справи за відсутності позивача (а.с.4). В судове засідання по розгляду справи відповідач [PERSON] та її представник не з`явились, розгляд справи прохали проводити за їх відсутності (а.с.65). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, повязаних із наданням правничої допомоги у даній справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). У разі недотримання цих вимог суд відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом правового висновку, викладеного в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У постанові від 28 вересня 2022 року у справі №534/14/20 Верховний Суд зазначив про те, що аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що адвокат - це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 24-26), від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обгрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed