Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» звернулося до суду з указаним позовом, в якому просить стягнути із відповідача заборгованість за заборгованість за договором позики №3520 від 21.02.2018 у розмірі 23 031 грн. та понесені судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2 423 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 21.02.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики №3520, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим за нею рахується заборгованість в розмірі 23 031,00 грн., яка складається з: заборгованість за позикою 5000,00 грн.; заборгованість по процентам та комісії за користування позикою 18031,00 грн. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.11.2025 року відкрито провадженняу справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 08.12.2025 від представника відповідача адвоката Рекши О.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. В обґрунтування своїх заперечень представник зазначив, що матеріали справи не містять належних доказів укладення 21.02.2018 року між сторонами договору позики в електронному вигляді в порядку визначеному ЗУ «Про електронну комерцію». Представник вказує, що на підтвердження позовних вимог позивач не надав належних доказів, які підтверджують надання відповідачу кредитних коштів у розмірі, які передбачені наявним у матеріалах справи договором позики, враховуючи, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за договором позики, тому заявлені вимоги є безпідставними (а.с. 43-48). Від представника позивача 08.12.2025 року надійшла відповідь на відзив, в якійпозовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник позивача у відповіді вказує, що ТОВ «ФК «Гелексі» не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування, тому з метою перерахування коштів позичальникам позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг ТОВ «ФК «Елаенс», яка є компанією, що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ «ФК «Елаенс» надавало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Представник зазначає, що довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» містить ключові реквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів, отже грошові кошти було перераховано на картковий рахунок відповідача. При цьому представник звертає увагу, що відповідав не надав жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або перерахування здійснено з інших підстав (а.с. 57-62). Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням викладеного, відсутності правових підстав для призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що 21 лютого 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «Гелексі» та [PERSON] було укладено договір позики №3520, згідно з яким останній було надано у позику грошові кошти в сумі 5000 гривень, строк повернення позики 15 березня 2018 року (пункти 1.1.1., 1.1.5 Договору). Договір підписаний [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 08993278 (а.с. 5-8). Пунктом 1.1. договору передбачено, за цим договором позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою відповідно до умов договору в національній грошовій одиниці України в гривні. Плата за користування позикою згідно з пунктом 1.1.2 договору здійснюється у вигляді: процентів - 0,01% в день від поточного залишку позики; комісії - 1,5 % в день від початкового розміру позики, відповідно до п.п.1.1.1. договору. Відповідно до пункту 1.2 договору позика надається позичальнику в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Сторони домовились, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною договору та розміщується в особистому кабінеті (п.4.2. Договору). Відповідно до листа ТОВ «ФК «Елаєнс», яке надає послуги з переказу коштів відповідно до договору 04/08-17ПК від 04.08.2017, укладеному із Товариством, грошові кошти на суму 5000 грн. 21.02.2018 перераховано на картку № [NUMBER] (а.с. 18). Згідно відповіді АТ «Сенс Банк» від 06.01.2026 року платіжна картка № [NUMBER] емітована банком на ім`я [PERSON] (а.с. 89). Отже, судом встановлено, що ТОВ «ФК «Гелексі» здійснило перерахування коштів [PERSON] шляхом перерахування обумовленої суми грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , чим виконало свої зобов`язання за договором позики № 3520 від 21.02.2018. У відповідності із наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості за договором позики №3520 від 21.02.2018, заборгованість [PERSON] становить 23 031,00 грн., з яких: 5000,00 грн. заборгованість по тілу позики, 71,00 грн. заборгованість по процентах, 17960,00 гривень - заборгованість за комісією (а.с. 12-14). Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Договір позики, на підставі якого позивачем вимагається стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд взяв до уваги те, що вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку позикодавцем здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номери телефонів, адреса) були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, відповідачем до суду не надано, відомостей про те, що правомірність укладеного договору оскаржувалася, також суду не надано. При цьому, доводи відповідача про відсутність доказів перерахування коштів по договору позики є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано до суду доказів на спростування даних обставин. Встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи на підставі поданих доказів, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, свідчать про те, що відповідач [PERSON] не виконала належним чином своїх зобов`язань, передбачених умовами договору, по поверненню одержаних в якості кредиту грошових коштів та сплати процентів за користування кредитом, а тому з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики №3520 від 21.02.2018 року. Разом з тим, суд не погоджується із розміром нарахованих позивачем відсотків, що підлягають стягненню з відповідача, зважаючи на наступне. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. За умовами договору позики №3520 від 21.02.2018 сторони встановили строк повернення позики: 15 березня 2018, тобто 22 дні. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, за погоджених сторонами умов договору, відсутності у матеріалах справи доказів пролонгації строку кредитування, кредитор мав право нараховувати відсотки за договором лише 22 дні. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають проценти, нараховані за період строку дії кредиту в сумі 11,00 грн. (5 000 грн. - тіло кредиту*0,01% - процентна ставка*22 дні - строк кредитування = 11,00 грн.). Такий розмір узгоджується з графіком платежів до договору позики №3520 від 21.02.2018 (а.с. на звороті 8). Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованості за договором позики №3520 від 21.02.2018 року в сумі 5 011,00 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 000 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 11,00 грн. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Гелексі» заборгованості за комісією в розмірі 18 020,00 грн., оскільки така вимога не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та досліджених доказах по справі. Відповідно до п. 1.1.2.2 договору обумовлено, що відповідач сплачує комісію - 1,5 % в день від поточного розміру позики, відповідно до п.п.1.1.1. договору. Позивачем нараховано відповідачу комісію у розмірі 18 020,00 грн. Стягнення із [PERSON] комісії за надання кредиту, а саме за дії, які банк здійснює на власну користь (електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо), або за дії, які позичальник здійснює на користь банку, чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин, протирічить ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Зазначене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 по справі № 363/1834/17 та не суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 по справі № 496/3134/19. Зокрема, у справі № 496/3134/19 суд касаційної інстанції констатував, що «умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (п. 31.33). Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22) зроблений висновок, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 18 020,00 грн. необхідно відмовити з наведених підстав. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 09.07.2025, укладений між ТОВ «ФК «Гелексі» та адвокатом Рудзей Ю.В. (а.с. 20); акт № 3520 від 01.09.2025 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомогою від 09.07.2025, з якого вбачається, що правнича допомога надана на загальну суму 5 000 грн. (а.с. 15); копію довіреності від 09.07.2025, виданої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на ім`я адвоката Рудзея Ю.В. (а.с. 19); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 001139, виданого 25.11.2019 на ім`я адвоката Рудзея Ю.В. (а.с. 26). Отже, понесення позивачем витрат на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн. є реальними, доведеними, тобто є такими, що підтверджені належними доказами, а тому підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З огляду на часткове задоволення позову, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені витрати на оплату професійної правової допомоги, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 087,88 грн. Щодо витрат відповідача на правничу допомогу, суд зазначає наступне. 05.06.2023 року між адвокатом Рекшою Олександром Ігоровичем та [PERSON] був укладений договір № 2 про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 50-52). Відповідно до п. 4.2. договору гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою сторін та оформлюється додаткової угодою до цього договору. У такій додатковій угоді сторони вказують розмір, строки та порядок виплати гонорару із урахуванням положень цього договору, вимог чинного законодавства. Зі змісту додаткової угоди №1 від 08.12.2025 до договору про надання правничої допомоги №2 від 05.06.2023 вбачається, що правнича допомога надана на загальну суму 4 000 грн. (а.с. на звороті 52). З огляду на часткову відмову у задоволенні позову, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги, пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено в сумі 3 129,70 грн. Приписами ч. 10 ст. 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Зважаючи на те, що з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Гелексі» підлягають до стягнення витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 1 087,88грн., а з ТОВ «ФК «Гелексі» на користь [PERSON] підлягають до стягнення витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3 129,70 грн., відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України з ТОВ «ФК Гелексі» підлягають до стягнення на користь [PERSON] витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 2 041,82 грн. Від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат на оплату професійної правничої допомоги сторони звільняються. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 527,19 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене та

Outcome: partial