Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті. У грудні 2025 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулася суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого позивач зазначив, що 18 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір № 103086722, у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 10 000 грн. за стандартною (базовою) процентною ставкою -5,00 %, строк кредиту 18 днів. 16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 16072024, внаслідок чого згідно з витягу з реєстру боржників від 16.07.2024 року набуло право грошової вимоги до [PERSON] . За цим договором заборгованість становить 25 400,00 грн., з яких 10 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 500,00 грн. - сума заборгованості за відсотками, 1900,00 грн. - заборгованості за комісією. З моменту отримання всіх прав вимог до відповідача за відповідним договором факторингу, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 25 400,00 грн. та судові витрати. У відзиві на позов представник відповідача заперечує проти задоволення позову та вважає, що позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не може бути задоволений в повному обсязі, оскільки факти викладені в позовній заяві не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, обґрунтовуючи це наступним. Відповідач зазначив, що позивач не надав до суду належні розрахунки заборгованості за цим договором, відсутні належні докази, які підтверджують факт надання коштів позичальнику та наявність заборгованості, також позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості, її розмір та період, за який слід розрахувати розмір заборгованості, а також не надано до суду виписки з рахунку, у випадку, якщо він був відкритий на ім`я відповідача. Заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню. Вважає незаконним стягнення комісії за користування кредитом. Позивачем не зазначено відомості про вжиття досудового врегулювання спору, відсутні докази направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості. У відповіді на відзив представник позивача звертає увагу на наступне. ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зазначило, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в які надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Звертає увагу на те, що позивач не є банківською установою, а отже підтвердження зарахування кредитних коштів перераховані [PERSON] за кредитним договором на його банківську картку номер [NUMBER] . Нарахована заборгованість відповідає погодженим умовам за кредитом, тому первісний кредитор нараховував % відповідно до умов погодженого договору з відповідачем. Представником позивача надали докази по справі, а саме: розрахунок заборгованості за кредитним договором № 103086722 від 18.01.2022 року; протокол підпису до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 103086722 від 18.01.2022; інформаційна довідка про перерахування коштів за кредитним договором № 103086722 від 18.01.2022; протокол підпису до інформаційної довідки про перерахування коштів за кредитним договором № 103086722 від 18.01.2022. Через що, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 03 лютого 2025 року відкрите спрощене позовне провадження по справі з викликом сторін (а.с. 36). Позиція сторін в судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, визначених у відзиві. Суд, дослідивши подані докази, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, з точки зору належності та допустимості, вислухавши пояснення представника позивача, які аналогічні відзиву на позов, у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини справи. 18 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір № 103086722, у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 10 000 грн. за стандартною (базовою) процентною ставкою -5,00 %, строк кредиту 18 днів (а.с. 6-10). Кредит надається в безготівковій формі в національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної карти № [NUMBER] протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту згідно п.2.1 договору. 16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 16072024, внаслідок чого згідно з витягу з реєстру боржників від 16.07.2024 року набуло право грошової вимоги до [PERSON] (а.с. 12-14). За цим договором заборгованість згідно витягу з Реєстру боржників від 16.07.2024 р. становить 25 400,00 грн., з яких 10 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 500,00 грн. - сума заборгованості за відсотками, 1900,00 грн. - заборгованості за комісією (а.с. 15). Позивачем наданий розрахунок заборгованості за вказаним договором на аналогічні суми (а.с. 16). До договору надано графік платежів за даним договором та паспорт споживчого кредиту, які також підписані відповідачем електронним підписом (зворот а.с. 10). Суд звертає увагу на те, що у наявному в матеріалах справи Договорі факторингу відсутні декілька сторінок, що унеможливлює в повному обсязі дослідити обставини, які мають значення для вирішення справи. До правовідносин, що виникли між сторонами суд вважає за необхідне застосовувати наступні норми права. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частинами 1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За правилами ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч.3 ст.207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048ЦК України). Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, правонаступництва). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи подану подане позивачем платіжне доручення № 38344208, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до п.10 Постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року №113, передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі номер 4 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Суд звертає увагу на те, що в договорі про споживчий кредит № 103086722 від 18.01.2022 року не зазначено номер банківської картки [PERSON] для перерахунку коштів. Станом на 03.11.2023 року здійснення безготівкових розрахунків регулювалось відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 (далі Інструкція). Відповідно до пункту 1.4 Інструкції платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Згідно додатку 3 до Інструкції , платіжне доручення містить обов`язкові реквізити про дату одержання платіжного доручення банком та дату проведення, з підписом банку. З Додатку 9 до Інструкції слідує, що датою одержання є відмітка, де зазначаються число, місяці, рік отримання банком платника розрахункового документа, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. Датою виконання є відмітка, де зазначаються число, місяці, рік списання коштів з рахунку платника, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. З зазначеного слідує, що платіжне доручення без відміток банку про дату отримання та виконання не є документом, що підтверджує здійснення платіжної операції. З платіжного доручення 38344208 від 18.01.2022 року, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що відмітки про дату отримання та виконання банком платіжного доручення ТОВ «МІЛОАН» відсутні. Таким чином, платіжне доручення 38344208 від 18.01.2022 року не можна вважати належним доказом надання грошових коштів ТОВ «МІЛОАН» у розмірі 10 000 грн. [PERSON] (позичальнику) на картковий рахунок згідно договору про споживчий кредит № 103086722 від 18.01.2022 року. Крім того, слід зазначити, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зарахування кредитних коштів на банківський рахунок саме відповідача [PERSON] . Розрахунок заборгованості за кредитним договором, на який посилався позивач у позові та відповіді на відзив, не є первинним документом, який би підтверджував отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Розрахунки заборгованості є документом, що складений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких розрахунок був складений, не може бути доказом наявності заборгованості за договором, на якій наполягає позивач. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України). Між тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника. В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 № 6-16цс15. Через що суд не може покласти в основу рішення у справі зазначені вище розрахунки заборгованості, оскільки з них не можливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, надані позивачем розрахунки не є належним доказом суми заборгованості, в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. Верховний Суд відзначає, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо. Таким чином, розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти відповідачу. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19. Таким чином, позивачем не доведено фактичного користування відповідачкою кредитними коштами, тому відсутні підстави задоволення позовних вимог позивача ТОВ«ФК «Європейська агенція з повернення боргів». У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed