Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Яремчанська міська рада Івано-Франківської області про визнання права власності за набувальною давністю, в обгрунтування якої зазначила, що шлюб між нею та [PERSON] було розірвано у 2011 році, так як останній не проживав з сім?єю, не турбувався про них, не допомагав фінансово, ввесь час перебував за межами України, а саме на території російської федерації, де з 1989 року має постійне місце проживання. Позивачка була зайнята доглядом за старшою дочкою, яка тяжко хворіла і потребувала постійного стороннього догляду й піклування та доглядом за пристарілою матір?ю Відповідача, [PERSON] , з якою вона проживала разом. Наголосила на тому, що ще під час шлюбу, Відповідач приїжджав додому дуже рідко. Його перебування в Україні тривало не більше 2-3 днів. Він нічим не допомагав по господарству, а після розлучення, починаючи з 2011 року більше не приїжджав. Вона залишилась проживати в будинку з молодшою дочкою, де мешкає і досі: утримує будинок в належному стані, оплачує комунальні послуги та користується земельною ділянкою на якій розміщений цей житловий будинок та господарські споруди. Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем за законом є її син [PERSON] , а її колишній чоловік, який є громадянином російської федерації, не був зареєстрований та не проживав разом із спадкодавицею на момент її смерті, отже, не прийняв спадщину шляхом управління та володіння спадковим майном. Останній також, будучи обізнаним про смерть матері, протягом 1998-2023 років, у передбаченому законом порядку не вчиняв дій щодо прийняття спадщини та з часу відкриття спадщини не заявляв про свої спадкові права. У зв`язку з цим вважає, що у відповідача відсутнє право на спадкування внаслідок спливу строку на його реалізацію. Позивачка зазначає, що добросовісно, відкрито та безперервно володіє домоволодінням та земельною ділянкою відведеною для його обслуговування, що за життя належало її свекрусі, використовує їх для власних потреб з 1998 року по сьогоднішній час, тому просить визнати право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами загальною площею 97,7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею 0, 85 га, що розташована під будинком та відведена для обслуговування цього будинковолодіння. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12.02.2024 закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 24.09.2024 витребувано з Яремчанської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Позивачка додатково пояснила, що з 1991 року була одружена з відповідачем, у шлюбі у них народилася дочка. У віці двох років, після щеплення, дитина отримала інвалідність, відповідно позивачка доглядала і свекруху і дитину з інвалідністю протягом десяти років. У 1998 році померла свекруха, а у 2004 році померла старша дочка. На похороні свекрухи чоловіка не було. У 2007 у них народилася у шлюбі друга дочка, проте, вже з 2011 року відповідач більше не приїжджав. Відповідно позивачка вирішила розірвати шлюб. Ввесь цей час вона доглядає за будинком, оплачує комунальні послуги, податки. Пояснила, що причиною звернення до суду стала відмова органу місцевого самоврядування у реєстрації місця проживання у будинку другої дочки, у зв`язку із відсутністю у неї права власності на це житло. Зазначила, що відповідач у телефонному режимі не заперечує стосовно реєстрації місця проживання дитини та оформлення нею права власності на будинковолодіння та земельну ділянку, що належали за життя його матері. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлявся шляхом опублікування відповідного оголошення на веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи Яремчанської міської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. З урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2004 року, виданим Виконавчим комітетом Яремчанської міської ради, будинок за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] (а.с.54). Крім того, відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії 1-ІФ №001099 від 11.12.1996 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №110, [PERSON] , було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,85 гектарів для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] (а. с. 96-97). Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 38, [PERSON] померла [INFO] у віці 59 років. Єдиним спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] є її єдиний син, колишній чоловік позивачки, [PERSON] , громадянин російської федерації. Відповідно до паспорта моряка російської федерації PX 0040565, дата видачі 03.10.1995, відповідач перебуває на території російської федерації з 1995 року (а.с.32-33). Згідно паспорта громадянина російської федерації [PERSON] виданим Первомайським РУВД гор. Владивостока вбачається, що відповідач отримав паспорт російської федерації 06.12.2001 (а. с. 35). Згідно з довідкою від 30.11.2001 відповідач працював у російській федерації на ОАО « Дальмореппродукт» з 2001 року (а. с. 40). Відповідно до Свідоцтва про взяття на облік в податковий орган від 31.03.2003 відповідача взято на облік у податковому органі у російській федерації (а. с. 39). Отже, [PERSON] не був зареєстрований та не проживав разом із спадкодавицею на момент її смерті, відповідно, не прийняв спадщину шляхом управління та володіння спадковим майном. Останній, також, будучи обізнаним про смерть матері, протягом 1998-2023 рр у передбаченому законом порядку не вчинив дій щодо прийняття спадщини та з часу її відкриття не заявив про свої спадкові права. Згідно копії паспорта громадянина України, позивач [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 26.08.2005 року. Згідно копій квитанцій, позивачем (від імені відповідача) здійснюється оплата за житлово-комунальні послуги за спірний будинок (а.с.73-123) та сплачується земельний податок за земельну ділянку (а. с. 48-53). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що позивака відкрито та самостійно володіє спірним домоволодінням більше 20 років, ввесь час проживає у цьому будинку з дочкою. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, є дочкою позивачки, проживає в с. Микуличин у спірному домоволодінні, має гарні стосунки із мамою, яка разом із вітчимом повністю її утримують. Відповідач є її батьком, з ним вона інколи спілкується по телефону, бачила його, коли була ще дитиною, і тільки один чи два рази, фактично його не пам`ятає, пригадує лише фотографії 2011 року. Розповіла, що відповідач добре обізнаний в наявності судової справи, однак зацікавлення до неї не проявляє. Фактично з 2011 року мама доглядає за будинком і веде все господарство одна. Свідок [PERSON] у судовому засіданні розповіла, що знайома з позивачкою з 1991 року, є колегами по роботі, час від часу бачилися, однак останнім часом зустрічаються дуже рідко. Їй відомо, що позивачка проживає у будинку свекрухи з часів одруження. Чоловіка її ніколи не бачила. Все господарство після смерті свекрухи веде позивачка. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивачки. Їй відомо, що колишній чоловік позивачки проживає у російській федерації, взагалі не приїжджає на Україну. Позивачка певний час проживала зі свекрухою, а після її смерті, залишилася у тому будинку, постійно з молодшою дочкою проживає там та утримує будинок більше 20 років. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи питання про наявність підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, суд враховує таке. За змістом частин 1 та 4 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Так, виходячи зі змісту частини 1 статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, та які у сукупності повинен довести позивач (статті 13, 81 ЦПК України), є: законність об`єкту володіння; добросовісність заволодіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (строк володіння); безтитульність володіння. Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями фактичного володільця на момент передачі йому майна (на початковий момент), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Безтитульність володіння передбачає, що право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Тобто, під безтитульністю володіння слід розуміти фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давності володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (пункт 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). За частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами п`ятою-шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач фактично володіє спірним домоволодінням без будь-якого правового титулу більше двадцяти років, володіння позивачки є відкритим і безперервним. Також судом не встановлено обставин, які свідчать про недобросовісне заволодіння позивачкою спірним домоволодінням. А тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку, площею 0, 85 га, яка належала померлій [PERSON] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 001099 від 11.12.1996 року, то в цій частині задоволення позовних вимог суд відмовляє, оскільки земельній ділянці не присвоєно кадастрового номеру, а тому в силу частини четвертої статті 79-1 ЗК України вона не є сформованою. Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно з частиною дев`ятою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: partial