Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , за участі Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивував тим, що [PERSON] хворіє на психічні захворювання, не виконує належним чином свої батьківські обов`язки стосовно малолітніх дітей. Перебуваючи у відпустці по догляду за наймолодшою донькою, вона не забезпечує дітям належний догляд, не створює відповідні умови проживання, проявляє агресивну поведінку до дітей. 07.03.2025 року Відповідач вчинила домашнє насильство фізичного характеру відносно малолітнього сина сторін [PERSON] , за що притягнута до адміністративної відповідальності. Позивач вважає, що залишення дітей з Відповідачкою наодинці несе загрозу для життя та здоров`я їхніх дітей. Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримував, просив їх задовольнити. Також в судовому засіданні 24.02.2026 року Позивач повідомив суд, що 20.02.2026 року Відповідач [PERSON] вкотре вчинила фізичне насильство щодо дітей, а саме побила синів [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з тим, що батько на той день перебував поза межами міста, ним було викликано поліцію та працівників у справах дітей, які за результатами такого виклику вилучили дітей від матері та влаштували в соціально-реабілітаційний центр. Наразі діти перебувають в даному центрі, а Позивач подав заяву про їх повернення йому. Також до міста Івано-Франківська з іншої області прибула матір Позивача (бабуся малолітніх дітей), яка планує проживати разом з ним та допомагати у догляді за дітьми. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву на позов не скористалася. В судових засіданнях проти позовних вимог заперечувала, вважала, що діти мають проживати з нею. Вказала, що вона іноді має нервові зриви, однак діти хочуть проживати з нею. Після розлучення з чоловіком вона проживає за місцем проживання своєї матері (бабусі дітей), яка допомагає їй дбати за дітей. В судовому засіданні 24.02.2026 року Відповідач визнала ту обставину, що на фоні раптово виниклого у неї нервового зриву вона побила старшого сина [PERSON] . Підтвердила, що дітей від неї забрали. Вона зверталася до працівників служби у справах дітей щодо повернення їй дітей, однак умовою повернення дітей їй було названо проходження комісії психіатрів. В судових дебатах Відповідач зазначила про те, що можливо наразі тимчасово дітям краще проживати з батьком, оскільки їй потрібно вирішити фінансові проблеми (повернути кредити). Представник органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила врахувати висновок щодо визначення місця проживання дітей від 23.12.2025 року. Вважала за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком. Підтвердила обставини вилучення 20.02.2026 року дітей від матері у зв`язку з застосуванням нею фізичного насильства над ними. Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне. Сторони - [PERSON] та [PERSON] , - перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2025 року у справі №344/10021/25 (набрало законної сили 19 вересня 2025 року). У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 12.04.2016 року), [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 22.03.2022 року) та [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 01.05.2024 року). На час звернення до суду з даним позовом діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Наказами Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13.03.2025 року №205, №206, №207 взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як дітей, які постраждали від жорстокого поводження, пов`язаного з діяннями домашнього насильства (психологічного характеру), в присутності дитини. Згідно Акту проведення оцінки рівня безпеки дитини [PERSON] , [INFO] , складеного 20.02.2026 року, в дитини наявні фізичні та поведінкові ознаки, що можуть свідчити про жорстоке поводження з дитиною: синці, подряпини на обличчі. Дитина має зовнішні ознаки недогляду чи занедбаності, одягнута в брудний одяг. Дитина залишена під наглядом осіб з наявними ознаками вираженого психічного розладу. Наявні ознаки незабезпечення дитини належним харчуванням. Висновок щодо рівня безпеки дитини: небезпечно. Прийнято рішення про вилучення дітей від матері, огляд медичними працівниками, влаштування в соціально-реабілітаційний центр. Мати від підписання акту відмовилася. Згідно Акту проведення оцінки рівня безпеки дитини [PERSON] , [INFO] , складеного 20.02.2026 року, в дитини наявні фізичні та поведінкові ознаки, що можуть свідчити про жорстоке поводження з дитиною: гематоми, подряпини на голові та обличчі. Дитина має зовнішні ознаки недогляду чи занедбаності, одягнута в брудний одяг. Дитина залишена під наглядом осіб з наявними ознаками вираженого психічного розладу. Спостерігаються напади агресії, бійки, погрози. Наявні ознаки незабезпечення дитини належним харчуванням. Висновок щодо рівня безпеки дитини: небезпечно. Прийнято рішення про вилучення дітей від матері, огляд медичними працівниками, влаштування в соціально-реабілітаційний центр. Мати від підписання акту відмовилася. 20.02.2026 року у зв`язку з вчиненням матір`ю [PERSON] насильства фізичного характеру щодо [PERSON] та [PERSON] , дітей, відповідно до акта проведення оцінки рівня безпеки було вилучено від матері (Лист Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.02.2026 року №320/47.5-08/25в). Посилаючись на невиконання матір`ю, з якою наразі проживають діти, своїх батьківських обов`язків у зв`язку з наявністю психічного захворювання, вчинення насильства щодо дітей, а також на небезпеку для дітей у разі залишення з матір`ю, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з ним. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України до участі у справі було залучено Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як орган опіки і піклування. Органом опіки та піклування на виконання вимог закону надано на адресу суду затверджений рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.12.2025 року №1454 Висновок у справі про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до зазначеного висновку орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). Враховуючи обставини даної цивільної справи, Суд не знаходить підстав для непогодження з висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20). В ході розгляду даної цивільної справи Суд дійшов висновку, що інтересам малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] буде відповідати проживання їх саме з батьком, оскільки в матеріалах справи містяться докази на підтвердження того, що залишення дітей на проживання з матір`ю є небезпечними для них. Відповідач, в тому числі, своєю поведінкою та висловлюваннями у судових засіданнях лиш підтвердила обставину того, що залишення дітей разом з нею є небезпечним для них. Матеріалами справи підтверджено той факт, що малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , постраждали від насилля матері, в тому числі, фізичного. Така поведінка матері відносно своїх дітей є неприйнятною та неприпустимою, оскільки стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Наразі Судом встановлено, що дітей відібрано від матері і вони перебувають у соціально-реабілітаційному центрі. Попередньо дітям надано статус дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (сусідка Відповідачки) підтвердила ту обставину, що внаслідок психічних розладів Відповідачка не доглядає за дітьми, в їх будинку постійні крики, двічі відбувалися пожежі. Свідок [PERSON] (матір Позивача) підтвердила ту обставину, що вона приїхала з іншого міста на проживання разом з Позивачем, щоб допомагати йому з дітьми. До невістки претензій не має, просить її полікуватися для того, щоб у дітей була мама. Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки у найкращих інтересах дітей є забезпечення їм розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Протягом часу, поки матір не вирішить свої проблеми зі здоров`ям, розлучення дітей з нею необхідне в їх найкращих інтересах. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 18, 19, 51, 56, 104, 110, 112, 115, 160, 161 СК України та

Outcome: approved