Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Позов мотивований тим, що [PERSON] отримала у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] (кадастровий номер 0523482500:04:003:0123) та користувалася нею за фактично сформованими межовими знаками. Навесні 2020 року [PERSON] , який є власником суміжної земельної ділянки кадастровий номер 0523482500:04:003:0083), самовільно розпочав зміщувати межу земельних ділянок, а саме здійснив вирубку зелених насаджень, що росли по сформованій межі земельних ділянок, та встановив паркан із шиферу, змістивши існуючу межу близько на 2 метра в сторону належної позивачці земельної ділянки. Позивачка стверджує, що [PERSON] набув право власності на вказану вище земельну ділянку на підставі рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року унаслідок порушення правил містобудування та вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, а тому суд має визнати це рішення недійсним та скасувати. Посилаючись на наведені обставини, просила визнати недійсним та скасувати рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року щодо передання у власність земельної ділянки [PERSON] (Т.1, а.с.1-7). Ухвалою судді від 13.04.2022 року позовна заява залишена без руху (Т.1, а.с.37). Ухвалою судді від 10.05.2022 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження (Т.1, а.с.46, 47). Ухвалою суду від 17.06.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Петришиної І.А. про витребування доказів (Т.1, а.с.69, 70). Ухвалою суду від 23.08.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Петришиної І.А. про витребування доказів (Т.1, а.с.117, 118). 28.10.2022 року на адресу суду від представника Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що про порушення свого права [PERSON] дізналася не пізніше 2015 року, оскільки тоді погодила межі належних їй земельних ділянок із суміжними земельними ділянками [PERSON] (Т.1, а.с.138-140). Ухвалою суду від 14.11.2022 року призначено судову земельно технічну експертизу, зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта (Т.1, а.с.190-192). Ухвалою суду від 28.12.2022 року поновлено провадження у справі (Т.1, а.с.203). Ухвалою суду від 13.01.2023 року задоволено клопотання судового експерта Вінницького відділення КНДІСЕ та витребувано докази (Т.1, а.с.218-220). Ухвалою суду від 01.02.2023 року задоволено клопотання судового експерта та надано дозвіл на використання при проведенні експертизи додаткових документів, зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта (Т.1, а.с.241-242). 28.08.2023 року від судового експерта Вінницького відділення КНДІСЕ надійшов лист про залишення ухвали суду про проведення судової земельно технічної експертизи без виконання через не проведення позивачем її оплати (Т.2, а.с.16). Ухвалою суду від 31.08.2023 року поновлено провадження у справі (Т.2, а.с.18). Ухвалою суду від 04.10.2023 року скасовано ухвалу суду від 14.11.2022 року про призначення судової земельно технічної експертизи та повторно доручено Вінницькому відділенню КНДІСЕ провести судову земельно технічну експертизу, зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта (Т.2, а.с.35-38). 07.11.2024 року на адресу суду від Вінницького відділення КНДІСЕ надійшов висновок судової земельно технічної експертизи (Т.2, а.с.72). Ухвалою суду від 19.11.2024 року поновлено провадження у справі (Т.2, а.с.94). 08.01.2025 року від представника позивача адвоката Петришиної І.А. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій вона доповнила прохальну частину первісної позовної заяви та просить зобов`язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належними їй на праві власності земельними ділянками шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, яка встановлена з порушенням межі земельних ділянок площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0123, та площею 0,0571 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0121, які належать позивачці, із земельними ділянками площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0083, та площею 0,0370 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0084, які належать [PERSON] (Т.2, а.с.101, 102). Ухвалою суду від 10.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (Т.2, а.с.114-117). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та підтвердила викладені у ньому обставини. Також зауважила, що протокол погодження меж земельної ділянки в технічній документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок [PERSON] підписував її колишній чоловік [PERSON] , оскільки по погосподарській книзі Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] , рахувалося за ним. Водночас, повідомила, що підпис у протоколі погодження меж земельної ділянки в технічній документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок по [ADDRESS] належить їй. На момент підписання протоколу погодження меж земельної ділянки в технічній документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок по [ADDRESS] вона не вважала, що її права щодо меж належних їй земельних ділянок та суміжних земельних ділянок, що належать [PERSON] , порушуються. Також уточнила позовні вимоги та просить зобов`язати [PERSON] демонтувати лише огорожу із азбестоцементних хвилястих листів, закріплених на металевих конструкціях, що знаходиться на належних їй земельних ділянках. Представник позивача адвокат Петришина І.А. підтримала позовні вимоги та відзначила, що рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , було прийнято 25.09.2009 року, хоча документи, що містяться у ній, були зібрані лише в 2012 року, а тому межа суміжних земельних ділянок позивачкою не погоджувалася. Вважає, що визнання недійним та скасування рішення сільської ради є ефективним способом захисту порушених прав позивачки, оскільки це надасть їй можливість внести зміни у відомості Державного земельного кадастру щодо конфігурації належних їй земельних ділянок та місцезнаходження їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). При цьому, на її думку, необхідності у визнанні недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих на ім`я [PERSON] , немає. Відзначила, що із вимогою про визнання недійним та скасування рішення сільської ради позивачка на підставі ст.ст.152, 155 ЗК України звернулася як власник земельних ділянок на момент пред`явлення позову. Звернула увагу суду на те, що позивачка дізналася про порушення своїх прав лише у квітні 2020 року, що спонукало її звернутися до сільської ради із заявами про врегулювання спору щодо меж земельних ділянок із [PERSON] , з позовом вона звернулася до суду у квітні 2022 року, а тому вона не пропустила строк позовної давності. Представник Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області Андрійчук В.В. позов не визнав, покликаючись на його безпідставність. Представник відповідача [PERSON] адвокат Царківський О.Ю. позов не визнав та пояснив, що у матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивачки та розташування спорудженого відповідачем паркану на її земельній ділянці. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] , який є її троюрідним братом, захопив частину земельної ділянки позивачки. Свідок [PERSON] , який є сином позивачки, повідомив, що його батько [PERSON] погодив межу земельної ділянки [PERSON] шляхом підписання протоколу погодження меж земельної ділянки в технічній документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок по [ADDRESS] . Про це йому розповів батько. Також зазначив, що підпис у протоколі погодження меж земельної ділянки в технічній документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок по [ADDRESS] , які належать його матері, виконаний не [PERSON] , а його дружиною [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що по межі земельних ділянок сторін спору знаходився дерев`яний паркан, а на даний час там споруджений паркан з металевого профілю. Свідок [PERSON] пояснив, що він є колишнім чоловіком позивачки. Коли він проживав в будинку по [ADDRESS] , то встановив паркан із бетонних стовпчиків та сітки рабиці. Потім [PERSON] демонтував цей паркан та встановив новий. Також зауважив, що підпис у протоколі погодження меж земельної ділянки в технічній документації щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок по [ADDRESS] на його. Свідок [PERSON] повідомила, що вона продала будинок по [ADDRESS] [PERSON] , на той час межі земельних ділянок із позивачкою були встановлені по паркану із сітки. Однак, в подальшому паркан було перенесено в бік земельної ділянки [PERSON] . Заслухавши учасників справи та дослідивши її матеріали, суд встановив наступне. Рішенням 13 сесії 21 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 30.04.1994 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,80 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,55 га (Т.1, а.с.92). Згідно із свідоцтвом про право власності від 26.01.2004 року №4 [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими будовами та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.112, 113). Рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] . Внесено часткові зміни до рішення Левківської сільської ради у земельно кадастрові документи в частині площі земельної ділянки, яка передається у власність, відповідно до фактичних розмірів, визначених у натурі, а саме: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,5598 га по [ADDRESS] (Т.1, а.с.93). У технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] в [ADDRESS] від 15.06.2012 року, містяться кадастрові плани земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0083, та земельної ділянки площею 0,0370 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0084, а також каталоги їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). У протоколі погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 10.01.2008 року міститься підпис суміжного землекористувача [PERSON] (Т.1, а.с.79-107). Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯО №553030 від 04.12.2012 року, виданим на підставі рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0083, що знаходиться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.57, 58). Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯО №553031 від 04.12.2012 року, виданим на підставі рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0370 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0084, що знаходиться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.59, 60). Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.04.2018 року [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими будовами та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.20). Рішенням 34 сесії 6 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 09.04.2014 року №214 [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,3070 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,057 га за адресою: [ADDRESS] (Т.1, а.с.172). У технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельні ділянки [PERSON] в [ADDRESS] від 2015 року містяться кадастрові плани земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0123, та земельної ділянки площею 0,0571 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0121, а також каталоги їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). У протоколі погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 14.01.2025 року міститься підпис [PERSON] та суміжного землекористувача [PERSON] (Т.1, а.с.164-184). Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.12.2015 року № [NUMBER] [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0571 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0121, що знаходиться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.21). Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.12.2015 року № [NUMBER] [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0123, що знаходиться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.22). Згідно із відомостями, що містяться у технічному паспорті від 26.03.2018 року на житловий будинок з господарськими будовами та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , присадибна земельна ділянка становить 3071 кв.м. та перебуває у приватній власності [PERSON] на підставі зазначених вище свідоцтв про право власності на нерухоме майно (Т.1, а.с.31-35). 14.04.2020 року [PERSON] звернулася із заявою до Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, в якій просила зобов`язати [PERSON] зупинити дії щодо знесення спорудженого нею паркану на період вирішення спору щодо меж земельних ділянок між нею та відповідачем у суді (Т.1, а.с.10). 11.06.2020 року [PERSON] звернулася із заявою до Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, в якій просила зафіксувати дії [PERSON] щодо порушення меж суміжних земельних ділянок (Т.1, а.с.12). 12.03.2021 року комісія у складі працівників Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області в присутності [PERSON] та [PERSON] склала акт обстеження земельної ділянки [PERSON] , що знаходиться по [ADDRESS] , та встановила, що на спірній межі розташована частина дерев`яного паркану, побудованого приблизно у 2001 році, який розділяв два домоволодіння. На даний час [PERSON] ліквідував частину старого паркану та побудував новий паркан з металевого профілю зашитого шифером, що на початку від вулиці до городу знаходиться на старій межі і далі зміщується на присадибну земельну ділянку [PERSON] на відстань 1,5 2 метра (Т.1, а.с.14-15). Вирішуючи по суті позовні вимогу про визнання недійсним та скасування рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року щодо передання у власність земельних ділянок [PERSON] , суд виходить із того, що статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина 1 статті 21 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пункту 34 частини 1 статті26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). За змістом частин 1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 724/1127/17). Звертаючись із цим позовом до суду, [PERSON] покликалася на те, що оспорюваним рішенням Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області порушуються її права на володіння та розпорядження земельною ділянкою, оскільки [PERSON] набув право власності на належні їй суміжні земельні ділянки унаслідок порушення правил містобудування та вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376. Судом встановлено, що рішенням 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] . Внесено часткові зміни до рішення Левківської сільської ради у земельно кадастрові документи в частині площ земельних ділянок, які передаються у власність, відповідно до фактичних розмірів, визначених у натурі, а саме: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,5598 га по [ADDRESS] (Т.1, а.с.93). В подальшому 04.12.2012 року на підставі означеного рішення сільської ради [PERSON] було видано державні акти на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0083, та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0370 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0084, що знаходяться по [ADDRESS] (Т.1, а.с.57 - 60). За пунктом «в» частини 1 статті 186 ЗК України (в редакції станом на дату прийняття оспорюваного рішення сільської ради) проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки. Згідно із частиною 1 статті 56 Закону України «Про землеустрій» (в редакції станом на дату прийняття оспорюваного рішення сільської ради) технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об`єднання земельних ділянок, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; в) копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; г) матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; ґ) рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди; д) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; е) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; є) кадастровий план земельної ділянки; ж) перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути. Необхідно відзначити, що на час вирішення Левківською сільською радою Погребищенського району Вінницької області питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] та передачу йому земельних ділянок у власність, порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було урегульовано в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженій наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43). Пунктами 1.15 та 1.16 Інструкції № 43 визначено суб`єктів розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку та документи, необхідні для технічної документації. До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність (пункт 1.17 Інструкції № 43). Згідно із пунктом 2.1 Інструкції № 43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. У технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] в [ADDRESS] від 15.06.2012 року, містяться кадастрові плани земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0083, та земельної ділянки площею 0,0370 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0084, а також каталоги їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). У протоколі погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 10.01.2008 року міститься підпис суміжного землекористувача [PERSON] (Т.1, а.с.79-107). Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц викладено правовий висновок, який був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, який зводиться до того, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність. Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд відзначає, що окреслені вище відомості, котрі містяться у зазначеній технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] , в сукупності із поясненнями позивачки та показами свідків [PERSON] та [PERSON] , дозволяють стверджувати, що останній, будучи головою домогосподарства по [ADDRESS] , погодив межі земельних ділянок, що перебували у його фактичному користуванні, із межами земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS] , які в подальшому були набуті у власність в порядку приватизації [PERSON] з отриманням державних актів на право власності на земельну ділянку. Суд також констатує, що у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельні ділянки [PERSON] в [ADDRESS] від 2015 року містяться кадастрові плани земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0123, та земельної ділянки площею 0,0571 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0121, а також каталоги їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). У протоколі погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 14.01.2025 року міститься підпис [PERSON] та суміжного землекористувача [PERSON] (Т.1, а.с.164-184). Отже, при приватизації в 2015 році належних [PERSON] земельних ділянок, межі яких зі сторони домоволодіння [PERSON] визначалися по існуючих кадастрових геодезичних точках (поворотних точках межі), визначених у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] , позивачка також погодилася із такими межами, підписавши відповідний протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 14.01.2025 року. З огляду на викладене, суд вважає неспроможними доводи представника позивача адвоката Петришиної І.А. стосовно того, що позивачкою не погоджувалася межа суміжних земельних ділянок. Також не заслуговують на увагу аргументи представника позивача адвоката Петришиної І.А. про порушення Левкіською сільською радою вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, оскільки вона була прийнята після ухвалення оскаржуваного рішення, а тому її положення не поширюються на спірні правовідносини. Суд звертає увагу на те, що датою складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] , є 15.06.2012 року, а також, що у ній міститься висновок відділу містобудування та архітектури Погребищенської райдержадміністрації про сервітути та наявні обмеження на використання земельної ділянки від 08.11.2012 року №1000 (Т.1, а.с.79, 80, 91). Верховний Суд України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14 висловив правову позицію, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивач повинен мати необхідний обсяг прав та обов`язків щодо володіння та користування спірною земельною ділянкою для того, щоб звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а заінтересованість особи, за ініціативи якої при подачі відповідного позову можуть буть скасовані акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача (див. постанову Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19). За приписами частини другої статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В частинах 1, 2 статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина 1 статті 79 ЗК України). Згідно із частиною 1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. В частині 1 ст.93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Позивачкою під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів наявності у неї на момент ухвалення рішення Левківської сільської ради від 25.09.2009 року зареєстрованих у встановленому законом порядку права власності, постійного користування чи оренди на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] , що свідчить про відсутність порушення її прав з боку Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, правонаступником якої є Погребищенська міська рада Вінницького району Вінницької області. Доводи представника позивача адвоката Петришиної І.А. про те, що із вимогою про визнання недійним та скасування рішення сільської ради позивачка на підставі ст.ст.152, 155 ЗК України звернулася як власник земельних ділянок на момент пред`явлення позову, суд вважає неприйнятними, позаяк у разі оскарження рішення органу місцевого самоврядування індивідуального характеру суд має надати оцінку наявності у позивача певного суб`єктивного права на момент ухвалення такого рішення та встановити, чи не потягло таке рішення порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Так само позивачкою не доведено як вплинуло виготовлення документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки [PERSON] , в 2012 році на визначення Левківською сільською радою під час ухвалення рішення від 25.09.2009 року меж та конфігурації переданих у приватну власність [PERSON] земельних ділянок, ураховуючи, що протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки, в якому міститься підпис суміжного землекористувача [PERSON] , було складено 10.01.2008 року, та яким чином саме ці факти призвели до ухвалення органом місцевого самоврядування незаконного рішення, яке б порушувало її майнові права. Поряд із цим непереконливими є аргументи представника позивача адвоката Петришиної І.А. стосовно того, що визнання недійним та скасування рішення сільської ради є ефективним способом захисту порушених прав позивачки, оскільки це надасть їй можливість внести зміни у відомості Державного земельного кадастру щодо конфігурації належних їй земельних ділянок та місцезнаходження їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Згідно із частинами 1, 3, 4 Закону України «Про Державний земельний кадастр» геодезичною основою для Державного земельного кадастру є державна геодезична мережа. Для формування картографічної основи Державного земельного кадастру використовується єдина державна система координат. До Державного земельного кадастру включаються відомості про координати пунктів державної геодезичної мережі. За частиною 1 статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру, серед іншого, включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж. В силу частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно із частинами 1, 3-5, 7, 10, 12 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Системний аналіз наведених правових норм дозволяє стверджувати, що за відсутності рішення суду про скасування державної реєстрації земельної ділянки суміжного землекористувача, межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виключно за взаємною згодою власників таких земельних ділянок. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Царківський О.Ю. не висловлював згоду свого довірителя на виготовлення відповідної технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за якою було б визначено нові межі суміжних земельних ділянок, що належать на праві власності йому та позивачці, а тому суд дійшов висновку, що визнання недійсним та скасування рішення 28 сесії 5 скликання Левківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 25.09.2009 року не може призвести до виникнення у [PERSON] можливості внести зміни у відомості Державного земельного кадастру щодо конфігурації належних їй земельних ділянок та місцезнаходження їх кадастрових геодезичних точок (поворотних точок межі). Отже, аргументи позивачки є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, а це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, що є самостійною та безумовною підставою для відмови у позові в цій частині. Більше того в силу частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей. Відтак, в оцінці спірних правовідносин суд також бере до уваги, що, отримавши відповідне рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та внесення часткових змін до рішення Левківської сільської ради у земельно кадастрові документи в частині площі земельних ділянок, які передаються у власність, [PERSON] мав усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення наданих йому у власність земельних ділянок (одержання державного акта на право власності на землю, пізніше реєстрацію права власності) та мирного володіння майном, яке є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, сформульованою в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 724/1127/17. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування необхідно відмовити за необґрунтованістю, а тому не вдається в оцінку доводів представника Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області щодо пропуску позивачкою строку позовної давності при пред`явленні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Визначаючись із обґрунтованістю позовної вимоги про зобов`язання [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у володінні та розпорядженні належними їй на праві власності земельними ділянками шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, суд ураховує наступне. В силу ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В частини 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частинами 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом пункту «б» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як зазначено вище, позивачка [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0123, та площею 0,0571 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0121, що розташовані по [ADDRESS] , а отже наділена правом на захист своїх порушених прав в судовому порядку у спосіб пред`явлення позову про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання ними (негаторний позов). Згідно із висновком експерта за результатами проведення судової земельно технічної експертизи від 29 жовтня 2024 року №6711/23-21, виготовленої Вінницьким відділенням КНДІСЕ, наявне фактичне порушення меж - взаємне накладання земельних ділянок площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0123, та площею 0,0571 га, кадастровий номер 0523482500:04:003:0121, що належать [PERSON] , із земельним ділянками площею 0,25 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0083, та земельної ділянки площею 0,0370 га, кадастровий номер 0523482501:04:003:0084, що належать [PERSON] , в порівнянні з межами, встановленими правовстановлюючими документами та документаціями із землеустрою на ці земельні ділянки (Т.2, а.с.91). У вказаному висновку експерта також обумовлено, що за результатами огляду встановлено, що існуюча межа між домоволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] в частині території земельних ділянок, які використовуються для розміщення будівель та споруд, та під двором від [ADDRESS] проходить по паркану з азбестоцементних плоских листів на металевих стовпах. На відстані 12 метрів від вулиці паркан обривається і переходить в огорожу із азбестоцементних хвилястих листів, закріплених на металевих конструкціях. В місці примикання двох парканів фактична межа має зміщення в сторону будинковолодіння по [ADDRESS] з боку будинковолодіння по [ADDRESS] (фототаблиця 4) (Т.2, а.с.86 зворот). У висновку експерта зазначено, що на схемі (рис.13) відображено межу між земельними ділянками по фактичному користуванню (лінії червоного кольору) та межі земельних ділянок за документацією із землеустрою і даними Державного земельного кадастру (лінії чорного кольору). За результатами співставлення меж по фактичному користуванню відносно меж, встановлених документаціями із землеустрою і за даними Державного земельного кадастру, виявлено їх зміщення, яке є незначним та малопомітним на схемі (рис.13). Для деталізації масштаб схеми збільшено. У 9-ти точках проведено контрольні проміри між межами по фактичному користуванню та межами, встановленими документаціями із землеустрою та внесеними до Державного земельного кадастру (т.2, а.с.89). Надалі у висновку експерта відображено схематичне накладання земельних ділянок та їх площі (рис.14, 15, 16, 17) та зазначено, що орієнтовна площа накладання земельних ділянок, що належать [PERSON] , на земельні ділянки, що належать [PERSON] , становить 0,0017 га (17 кв.м.). Орієнтовна площа накладання земельних ділянок, що належать [PERSON] , на земельні ділянки, що належать [PERSON] , становить 0,0001 га (1 кв.м.). При цьому в точці 3 відображено місце примикання двох парканів (рис 14) (Т.2, а.с.89 зворот 91). Із висновку експерта слідує, що орієнтовна площа накладання земельних ділянок, що належать [PERSON] , на земельні ділянки, що належать [PERSON] , становить 0,0017 га (17 кв.м.), і межа таких накладань проходить по огорожі із азбестоцементних хвилястих листів, закріплених на металевих конструкціях, а отже слід дійти висновку, що [PERSON] створюються перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні належними їй на праві власності земельними ділянками. В заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] усунути їй перешкоди в користуванні належними їй на праві власності земельними ділянками шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, не уточнюючи її характеристики, зокрема матеріалів, із яких вона споруджена. Втім, некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (див. постанови Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 72/2583/18, від 26 жовтня 2022 року у справі №753/5609/17, від 02 жовтня 2024 року у справі №372/3733/22). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Відтак, ураховуючи результат, якого прагне досягти позивачка унаслідок вирішення спору, вказану позовну вимогу слід задовольнити та зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпоряджання належними їй на праві власності земельними ділянками шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі із азбестоцементних хвилястих листів, закріплених на металевих конструкціях. Ефективність такого способу захисту прав власника земельної ділянки підтверджується позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 09 липня 2020 року у справі №751/10440/16-ц. Відповідно до частин 1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В ч.2 ст.141 ЦПК України унормовано, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування судом відмовлено, а позивачка в силу положень пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то відповідні судові витрати покладаються на державу. Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із судовим збором стосовно позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, то суд бере до уваги, що за правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом частин 1, 3 ст.9 ЗУ «Про судовий збір» кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення. Зважаючи на те, що внаслідок розгляду даної справи державою Україна понесено певні матеріальні витрати, які полягають у неодержаному судовому зборі, який мав би бути спрямований на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, то держава Україна є особою, яка понесла судові витрати, в розумінні норми ч. 6 ст. 141 ЦПК України. Позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за своєю правовою процесуальною природою є позовом немайнового характеру. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2481 грн. 00 коп. З огляду на викладене, в 2022 році за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою мав сплачуватися судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп., який необхідно стягнути із [PERSON] на користь держави, так як саме до нього було пред`явлено вказану позовну вимогу. Позивачкою було сплачено витрати на проведення судової земельно технічної експертизи в сумі 20313 грн. 30 коп. (Т.2, а.с.50, 57). Оскільки судом задоволено одну із двох позовних вимог немайнового характеру, і задоволена позовна вимога була заявлена виключно до [PERSON] , то із нього слід стягнути на користь [PERSON] понесені нею витрати на проведення судової земельно технічної експертизи в сумі 10156 грн. 65 коп.

Outcome: partial