Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 26.11.2018 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] укладено Договір позики № 40381 за процедурою, передбаченою для укладення електронних договорів. Як вказує позивач, за умовами цього договору Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю проценти та комісійну винагороду за користування позикою. Слід зазначити, що позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів позивач уклав договір №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року з надавачем платіжних послуг ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС». Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника [PERSON] було успішно перераховано кошти у сумі 5000 грн. В той же час, як зазначає позивач, Позичальником обов`язок по поверненню позики не виконаний, як не виконані й інші умови договору. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором № 40381 від 26.11.2018 року, на час звернення до суду становить 24669, 50 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5000 грн. - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою 19669, 50 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 2423 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, визначено порядок розгляду справи - в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем [PERSON] в особі свого представника [PERSON] 16 грудня 2025 року через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" подано відзив на позов. За змістом відзиву, відповідач не визнає позовні вимоги і просить в їх задоволенні відмовити за необґрунтованістю заявлених позовних вимог. Крім цього, вказує визнає що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Посилаючись на норми ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» вважає розмір нарахованих позивачем відсотків непропорційно великою сумою компенсації (понад 50% вартості кредиту), що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Також просить суд відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу до 5000 грн, з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення таких витрат. Позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» в особі свого представника Рудзей Ю.В. через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" 16 грудня 2025 року подано відповідь на відзив, за змістом якого позивач підтверджує обсяг позовних вимог, визначених позовною заявою. Позивач звертає увагу суду на те, що Закону України "Про захист прав споживачів" має на мені захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, ці умови позивач вважає дотриманими, оскільки відповідач за договірними умовами підтвердила обізнаність з правилами надання грошових коштів у позику, розміщеними на веб-сайті. Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір, відповідач, як позичальник не лише погодив, а й прийняв до виконання, узгоджені ним з кредитодавецем умови зобов`язання, зокрема, щодо тіла кредиту з нарахуванням на нього фіксованої ставки процентів та сплатою комісії з суми кредиту, а тому вважає вірним нарахування відсотків та комісії за договором, підстави виникнення заборгованості є законними, а розмір заборгованості розумним та справедливим. Позивач також вказує, що заявлена до стягнення сума витрат на правову допомогу є обґрунтованою та співмірною зі складністю даної справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, в окремо наданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутність, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, про час, дату і місце судового розгляду повідомлена належним чином. З огляду на участь в судовому засіданні представника, неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідача Шаврова Н.М. позовні вимоги частково не визнала з підстав вказаних у відзову на позов та запереченнях на відповідь на відзив, вважала позов не доведеним належними доказами, а в разі його задоволення вважала за можливе лише стягнення узгодженої в паспорті позики суми кредиту, на яку сторони домовилися, та відповідно зменшення судових витрат і витрат на правничу допомогу у пропорційному розмірі до задоволених вимог. Заслухавши учасників процесу, які з`явились до суду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України Про електронну комерцію. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію). За правилом частини восьмої статті 11 Закону України Про електронну комерцію у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї етапі. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Положення Закону України Про електронну комерцію передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України Про електронний цифровий підпис. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, шо додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України Про електронну комерцію). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20. Згідно з ч. 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 26.11.2018 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] укладено Договір № 40381 за процедурою, передбаченою для укладення електронних договорів. Згідно з умовами вказаного договору № 40381 від 26.11.2018 року кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: - сума кредиту 5000 грн.; строк позики до 25 грудня 2018 року, стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день, розмір комісії складає 1,9 % в день, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу в розмірі 3% в день від суми позики за кожен день прострочення. ТОВ «ФК ««ЕЛАЄНС» на підставі договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на карту) від 04.08.2017 року надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. Враховуючи вказане, 26.11.2018 року у результаті платіжної операції ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на картковий рахунок отримувача [PERSON] було успішно перераховано грошові кошти в сумі 5000 грн., що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановленні законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). З розрахунку заборгованості за договором, який надав позивач, вбачається, що обсяг позовних вимог становить 24 669, 50 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту становить 5000 грн., за процентами 14,50 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1595 грн., підвищена комісійна винагорода за прострочення виконання грошового зобов`язання 18 000 грн. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується як укладення кредитного договору, так і його виконання з боку кредитора ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та враховуючі, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позикодавцю не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-якій час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у сумі 5000 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами та комісією суд керується наступним. Згідно з п. 1.1.2.1 та 1.1.2.2. Договору № 40381 від 26.11.2018 року плата за користування позикою встановлюється у вигляді процентів, що складають 0,01 % в день від поточного залишку позики; та комісії (комісійної винагороди), що складає 1,1 % в день від початкового розміру позики. Тобто, станом на день закінчення строку кредитування 25.12.2018 року позичальник повинен був сплатити позикодавцю ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» проценти за користування позикою у розмірі 14, 50 грн., та комісійну винагороду за користування позикою у розмірі 1595 грн., що підтверджується паспортом позики і розрахунком заборгованості, наявними в матеріалах справи, які суд вважає також за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ». Разом з тим, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Згідно вимог частини 2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до часини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 28.05.2025 року у справі № 758/7781/23 зазначає, що за змістом ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечать Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача». Вирішуючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд застосовує також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 квітня 2023 року в справі №910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто, фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленому у постанові від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20, стверджується, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. З огляду на положення ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, неоднозначні умови, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом, поза чітко вказаного строку кредитування. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відтак, на переконання суду, умови кредитування, а саме положення пункту кредитного договору, яким передбачено сплату підвищеної комісійної винагороди за прострочення виконання грошового зобов`язання, не відповідають критеріям справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності, суперечать положенням частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому в силу Закону таці положення є нікчемними і до задоволення не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується наступним. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До таких витрат, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.3 ч.1 ст.133 ЦПК України). Положеннями частин першої та другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Платіжною інструкцією від 06.11.2025 року № 2579 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 2423 грн. Оскільки судом позов задоволено частково, на 26,79 %, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 649, 17 грн (2423 х 26,79 %). На підтвердження понесених позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду було надано Договір про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року та Акт № 40381 наданих послуг правничої допомоги з переліком складу, обсягу та видів надання адвокатом послуг. Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із складності справи та фінансового стану учасників справи. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 де вказано, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Виходячи з вище наведеного, оцінивши обсяг правової допомоги у справі незначної складності, яка розглядалася у спрощеному провадженні, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що розумним і справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача ці витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: 1339, 50 грн (5000 х 26,79). Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. На підставі викладеного,

Outcome: partial