Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

До Деражнянського районного суду Хмельницької області, в порядку загального позовного провадження, надійшов позов зазначеної вище особи до вказаного нею відповідача щодо визначеного позивачем предмету спору з вимогою визнати недійсним розпорядження Деражнянської районної державної адміністрації від 16.08.2010 №362/2010-р «Про передачу у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства» в частині надання у власність [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га із земель за межами населеного пункту с. Гатна на даний час Деражнянської міської ради (бувшої Гатнянської сільської ради) для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 6821582000:03:009:0006; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6821582000:03:009:0006; витребувати в [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) в комунальну власність Деражнянської міської ради (код ЄДРПОУ: 04403025) спірну частину земельної ділянки водного фонду площею 1,2525 га, яка згідно з матеріалами топографо - геодезичних робіт, виготовленими сертифікованим інженерами - геодезистами ТОВ «ГЕО ДАТА ПРОВАЙДЕР», перебуває у межах земельної ділянки з кадастровим номером 6821582000:03:009:0006 площею 2 га та яка розташована за межами населеного пункту с. Гатна на даний час Деражнянської міської ради (бувшої Гатнянської сільської ради) Хмельницького району Хмельницької області, а також стягнути із [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Хмельницької обласної прокуратури, код ЄДРПОУ 02911102, Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, р/р UA188201720343120002000002814) судовий збір сплачений за подання даного позову в розмірі 7443,00 грн. та заяви про забезпечення позову у розмірі 1514,00 гривень. Ухвалою судді від 01.03.2023 року даний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 01.11.2023 року підготовче провадження в даній цивільній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити із викладених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом об`єктивно встановлено, що на підставі розпорядження Деражнянської районної державної адміністрації від 16.08.2010 №362/2010-р «Про передачу у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства» [PERSON] надано у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2 га із земель за межами населеного пункту с. Гатна на даний час Деражнянської міської ради (бувшої Гатнянської сільської ради) для ведення особистого селянського господарства. Відомості про реєстрацію речових прав на дану земельну ділянку не містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка міститься в матеріалах справи). Разом із цим, обласною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 19, 58, 59, 60, 61, 62, 83 Земельного кодексу України та ст. ст. 4, 88, 89, 90 Водного кодексу України при наданні у власність спірної земельної ділянки [PERSON] , оскільки дана земельна ділянка не могла надаватись у власність під видом земель для ведення особистого селянського господарства, так як відноситься до земель водного фонду, що виключає право приватної власності на неї. Зазначені обставини підтверджені матеріалами перевірки ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області (акт перевірки від 29.12.2020 №1054-ДК/915/АП/09/01/-20 зі збірним кадастровим планом). Зокрема управлінням під час перевірки за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером 6821582000:03:009:0006 встановлено, що через дану земельну ділянку протікає струмок, який витікає з водного об`єкта (ставка), що розташований на суміжній земельній ділянці з кадастровим номером 6821582000:03:009:0005. Вздовж струмка земельна ділянка вкрита чагарниками та дрібноліссям. Також, ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області, в межах повноважень, передбачених абз. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» підтверджено порушення ст. ст. 58, 59, 60, 61, 79-1 Земельного кодексу України та ст. ст. 1, 88 Водного кодексу України, при наданні у власність спірної земельної ділянки водного фонду під видом земель сільськогосподарського призначення (інформація управління від 02.12.2022 №10-22-0.4-2714/2-22 додана до позову). Окрім цього, відповідно до інформацій Регіонального офісу водних ресурсів у Хмельницькій області від 26.10.2022 №1380 та від 09.11.2022 №1456 через спірну земельну ділянку протікає струмок без назви - ліва притока річки Вовк - права притока річки Південний Буг (басейн р. Південний Буг). На підтвердження цього, надано викопіювання із топографічної карти (орієнтовна дата її виготовлення 1960 рік), яка використовувалась у системі Державного інституту проектування водного господарства при розробленні проектів меліорації земель на території Хмельницької області. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів. Таким чином, зазначена інформація додатково підтверджує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду і в силу зазначених вище статей не може перебувати у приватній власності, а тому підлягає поверненню власнику - Деражнянській міській раді, на території якої вона знаходиться. Правове обґрунтування рішення суду Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт "є" ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України). Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, відповідно до ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "ґ"). Приписи ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України передбачають можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у власність замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає. Згідно з ч. 1 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (ч.2 ст. 60 ЗК України, ч. 2 ст. 88 ВК України). Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту (ч. 3 ст. 60 ЗК України). За приписами ст. ст. 61, 62 ЗК України, ст. ст. 89, 90 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Так, земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови можуть передаватися громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо (ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України). Отже, за змістом зазначених норм права, стосовно земель водного фонду закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати у приватну власність землі водного фонду, крім замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів. Крім цього, необхідно врахувати, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги. Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Враховуючи викладене, як на момент передачі у власність спірної земельної ділянки [PERSON] , так і на даний час спірна земельна ділянка в силу приписів ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України належить до земель водного фонду за фактом знаходження на ній водного об`єкта та його прибережної захисної смуги. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес. Частиною 1 ст. 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад. Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України (в чинній редакції) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. У п. 24 розділу X "Перехідні положення" ЗК України, який набрав чинності 27.05.2021, визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім визначеного цією частиною переліку земель. З огляду на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, які не можуть перебувати у приватній власності, зважаючи на положення п. 24 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України вона належить до земель комунальної власності, правомочності власника щодо якої здійснює Деражнянська міська рада на території якої вона знаходиться. Щодо підстав представництва прокуратурою інтересів держави в суді. Так, статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Так, за п. 76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурору достатньо дотриматись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 вказаної вище постанови). Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - Деражнянської міської ради (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Прокурором в порядку абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», з метою вирішення питання наявності підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в суді Деражнянську міську раду листом від 01.11.2022 №15/1-384вих-22 повідомлено про виявлені порушення земельного законодавства при наданні у власність спірної земельної ділянки із вимогою вжити заходи щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку. На даний час будь-які заходи міською радою не вжито (копія відповіді від 11.11.2022 №02.02-08/1467). Зазначені обставини із урахуванням вищевказаних норм надають право прокурору на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Деражнянської міської ради, щоб інтереси держави не залишались незахищеними. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільний кодекс України). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у справі №331/6927/16-ц (постанова від 13.03.2019). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільний кодекс України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У ч. 1 ст. 328 цього Кодексу передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, у тому числі витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювала правову позицію про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Отже, з викладеного слідує, що у разі, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Окрім цього, згідно із абз. 4, 5 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Згідно зі статтею 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Враховуючи зазначені обставини є підстави для скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Зважаючи на те, що у відповідача право приватної власності на спірну земельну ділянку виникло незаконно, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, шляхом визнання недійсним оскаржуваного розпорядження Деражнянської РДА в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки із кадастровим номером 6821582000:03:009:0006 площею 2 га та повернення земельної ділянки на користь Деражнянської міської ради. Як слушно зазначено у п. 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, яких стосується позов, мають приватноправовий характер. У такому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та заявляти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою такого позову є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення ради. Тобто, якщо на підставі рішення органу місцевого самоврядування фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача. Подібні за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 25-28), від 20 березня 2019 року у справі № 756/5081/14-ц (пункт 32), від 3 липня 2019 року у справі № 756/5080/14-ц (пункт 37), від 16 червня 2020 року у справі № 554/9719/18). Також, Велика Палата Верховного Суду у п. 82, 83 постанови від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зауважує, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України, суди попередніх інстанцій правильно зробили висновки про те, що передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішення незаконним та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судом цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Крім того, слід відмітити, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає, що при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не повинні викликати сумнівів (п. 61 рішення ЄСПЛ від 28.10.1999 року у справі «BRUMARESCU v. ROMANIA»). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 143), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)). Враховуючи вищевикладене, оскарження в судовому порядку правовстановлюючого рішення (розпорядження) суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, поєднане з оскарженням речового права на земельну ділянку, є ефективним способом захисту в розумінні ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України. Характер спірних правовідносин сторін у зазначених справах є аналогічним викладеним у даному позові, тому їх необхідно застосовувати при вирішенні цього спору судом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно з положеннями Земельного кодексу України, у редакції, що діяла під час прийняття спірного розпорядження у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною третьою статті 122 ЗК України (в редакції на час прийняття спірного розпорядження) встановлено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Повноваження обласних державних адміністрацій передбачені у частині четвертій наведеної норми, згідно якої вони передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Враховуючи наведене, а також те, що спірна земельна ділянка передавалась у приватну власність із земель водного фонду, повноваження по розпорядженню спірною земельною ділянкою належало Хмельницькій обласній державній адміністрації, а не Деражнянській районній державній адміністрації, яка видала оспорюване розпорядження з перевищенням владних повноважень. Крім того, незаконність оспорюваного розпорядження полягає й у тому, що Деражнянська районна державна адміністрація передала у приватну власність земельну ділянку водного фонду під виглядом земель сільськогосподарського призначення, що прямо заборонено законодавством України. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним розпорядження Деражнянської РДА звернута до [PERSON] , якому надавалась у власність спірна земельна ділянка, та Хмельницької РДА, як правонаступника Деражнянської РДА, згідно постанови КМУ від 16.12.2020 №1321 "Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються". Позовні вимоги про скасування реєстрації земельної ділянки в ДЗК та повернення земельної ділянки звернуті до її власника - [PERSON] . Щодо правомірності та пропорційності втручання прокурора у право власності відповідача необхідно враховувати наступне. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Суд зазначає, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч. 3 ст. 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч. 7 ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 1 ЗК України). Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (ч. 1 ст. 50 Конституції України). Заволодіння приватними особами ділянкою водного фонду всупереч чинному законодавству може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству. У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, держава може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом. За таких обставин "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора із вимогою про повернення спірної земельної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та її безоплатної передачі у власність громадянам, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі водного фонду, захист такого права шляхом повернення територіальній громаді земель водного фонду, що незаконно вибули із такої власності. Також повернення спірної земельної ділянки відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Закон містить чітку заборону на передачу земель водного фонду у приватну власність, за виключенням замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Вказане обмеження, визначене у ч. 2 ст. 59, п. "ґ" ч. 4 ст. 83 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи Цивільного кодексу України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів. Таким чином, зазначені обставини й факти з огляду на зміст "суспільного", "публічного" інтересу у вимогах позивача не дають підстав для висновку про порушення принципу "пропорційності". Крім того, ЄСПЛ оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно повертається. Враховуючи обґрунтування та фактичні обставини наведені в позові, поведінка відповідача [PERSON] при набутті у приватну власність земельної ділянки водного фонду є недобросовісною, а тому він не може мати законних очікувань, що майно не буде повернуто державі для подальшого його ефективного використання. За приписами частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Хмельницькою обласною прокуратурою листом від 19.12.2022 повідомлено позивача про встановлення прокурором підстав для представництва інтересів держави у суді та намір звернутись із позовом до суду. Викладені у позовній заяві обставини підтверджуються наступними доказами: актом перевірки ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 29.12.2020 №1054-ДК/915/АП/09/01/-20 зі збірним кадастровим планом до нього, інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав, інформацією управління від 02.12.2022 №10-22-0.4-2714/2-22, інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Хмельницькій області від 26.10.2022 №1380 та від 09.11.2022 №1456, розпорядженням Деражнянської РДА, тощо. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка розташована на території Хмельницького (бувший Деражнянський) району, вказаний позов підлягає розгляду Деражнянським районним судом. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 280-283 ЦПК України, постановивши провести заочний розгляд даної справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, а також

Outcome: approved