Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

03.11.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Чорноморського національного університету імені Петра Могили, про визнання незаконним та скасування наказу. В обгрунтування вимог в позові зазначено, що позивача, студента денної форми навчання, 2 курсу, 209 групи факультету комп`ютерних наук, спеціальності 121 «Інженерія програмного забезпечення» першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за кошти фізичних осіб зі складу осіб студентів ЧНУ імені Петра Могили з 30.06.2025 року було відраховано з інституту згідно наказу № 254-С від 30.06.2025 року про відрахування, у зв`язку з невиконанням індивідуального навчального плану. Підстава: службова записка №2/1-16-73 від 30.06.2025 p. З даним наказом його було ознайомлено 29.10.2025 року, про що стоїть відмітка, таке рішення відповідача є протиправним а його порушені права підлягають захисту в судовому порядку. Позивач стверджує, що таке відрахування з навчання відбулося після неодноразового звернення працівників Територіального центру комплектування і соціальної підтримки Центрального району м. Миколаєва, у зв`язку з тим, що йому виповнилося 25 років. У нього ж будь якої заборгованості з навчальних дисциплін не було. При цьому, позивач, посилаючись на приписи п. 1 ч. 6 ст. 40 Закону України «Про вищу освіту», згідно якого за погодженням з органом студентського самоврядування закладу вищої освіти приймаються рішення про відрахуванн студентів (курсантів) з закладу вищої освіти та їх поновлення на навчання, стверджує, що його не було запрошено на студентське самоврядування для обговорення його відрахування, такого рішення самоврядуванням студентським не приймалося. Тому такий наказ є протиправним. Крім того, [PERSON] посилаючись на Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та на приписи п.6. Закону України «Про вищу освіту», зазначає, що Законом чітко визначено, що порядок, тобто процедура відрахування осіб, які навчаються в ЗВО, має визначатися положенням, котре підлягає до затвердження саме центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Для з`ясування яка особа є центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, слід звернутися до постанови КМУ від 16 жовтня 2014 р. № 630 «Про затвердження Положення про Міністерство освіти і науки України», котра набрала чинності 03.12.2014 року, й змістом якої визначено, що саме Міністерство освіти і науки України є тим центральним органом, котрий в контексті ч.5 ст. 46 ЗУ «Про вищу освіту» має затверджувати порядок відрахування осіб, котрі навчаються в ЗВО. Позивач зазначає, що станом на дату винесення спірного наказу №254-С від 30.06.2025 року ректора ЧНУ імені Петра Могили про його відрахування, як і станом на дату звернення до суду МОН України такого порядку не розроблено і не затверджено. В даному випадку суд не може приймати до уваги зміст усе ще існуючого єдиного підзаконного нормативного акту - наказу Міністерства освіти України від 15.07.1996 року №245 «Про затвердження Положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти», адже означений наказ суперечить вимогам ст. 46 ЗУ «Про вищу освіту», котрий набрав чинності у вересні 2014 року та визначив особу, повноважну затверджувати порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти. А відтак, в контексті тлумачення ЄСПЛ, обмеження позивача у праві на вищу освіту ст 2 протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є таким, не передбачене Законом (Leyla Cahin проти Туреччини, § 154). Отже, ЗУ «Про вищу освіту» визначено, що хоча окремою підставою для відрахування добувача вищої освіти є невиконання індивідуального навчального плану, однак порядку відрахування, затвердженого, як того вимагає Закон, центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, немає, що є також підставою для скасування оспорюваного наказу. За такого, позивач стверджує, що причина його відрахування є надуманою і не відповідає дійсним обставинам справи. З урахуванням наведеного вище та посилаючись на положення статтей 19, 53 Конституції України, статтей 4, 6, 40, 46, 63,Закону України «Про вищу освіту», позивач просить суд визнати незаконним і скасувати наказ ректора Чорноморського національного університету імені Петра Могили № 254-С від 30.06.2025 року в частині «Про відрахування студента 2 курсу, 209 групи факультету комп`ютерних наук, спеціальності 121 «Інженерія програмного забезпечення» [PERSON] та поновити [PERSON] студентом 2 курсу, 209 групи факультету комп`ютерних наук, спеціальності 121 «Інженерія програмного забезпечення» Чорноморського національного університету імені Петра Могили. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 03.11.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді. Ухвалою судді від 04.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали та призначено проведення підготовчого засідання. 09.12.2025 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу у частині відрахування з числа студентів та поновлення позивача є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені судом. В обгрунтування заперечень, представник відповідача зазначає, що [PERSON] на підставі наказу №602-С від 27.08.2019 поновився у ЧНУ імені Петра Могили з 1 вересня 2019 року у статусі здобувача вищої освіти 2 курсу (208 група) факультету комп`ютерних після відрахування з факультету економічних наук. Був поновлений на навчання за освітньою програмою «Інженерія програмного забезпечення» однойменної спеціальності з академічною різницею 5 дисциплін, яку зобов`язаний був ліквідувати до кінця першого семестру, однак не ліквідував. Навчаючись на 2-ому курсі спеціальності «Інженерія програмного забезпечення» за результатами зимової сесії здобувач [PERSON] мав 11 академічних заборгованостей, які не було ліквідовано у відведений термін. Отже, відповідно до п. 6.6 Положення про порядок і методику проведення заліків та іспитів у Чорноморському національному університеті імені Петра Могили [PERSON] був відрахований 03.02.2020 за академічну неуспішність (наказ №100-С від 03.02.2020). 31 вересня 2024 року [PERSON] був поновлений на навчання у статусі здобувача вищої освіти 209 групи факультету комп`ютерних наук (наказ №501-С від 26.08.2024). Відповідно до договору № 506к від 01.09.2024 про навчання у ЧНУ імені Петра Могили, укладеного з [PERSON] , здобувач освіти може тому числі за невиконання B бути відрахований з університету індивідуального навчального плану та графіка навчального процесу. Сторона відповідача стверджує, що здобувач освіти [PERSON] протягом 2024-2025 навчального року, під час навчання на другому курсі систематично не з`являвся на іспити та заліки, у зв`язку з чим, у нього виникло 19 академічних заборгованостей. Про причини не з`явлення на іспити та заліки екзаменаторів, завідючого кафедри, декана факультету не повідомляв, документи, які б свідчили про поважність причин не направляв. Окрім того, не звертався з заявами про складання іспитів та заліків в інший час. Також, представник відповідача, посилаючись на пояснювальну записку декана факультету компьютерних наук [PERSON] , зазначає, що до студента [PERSON] та його батьків неодноразово доводилась завідувачем кафедри та дорадником групи інформація щодо кількості заборгованостей та загрозу відрахування з університету за академічну неуспішність. Отже, твердження позивача про відсутність у нього академічних боргів є необгрунтованим та не підтверджується належними доказами. Також, посилаючись на п. 1 ч. 6 ст. 40 Закону України «Про вищу освіти», представник відповідача стверджує, що відрахування студента [PERSON] , погоджено зі студентським самоврядуванням ЧНУ, що підтверджується підписом на зворотньому аркуші наказу. При цьому, зазначає, що нормативними актами в сфері освіти не передбачено ознайомлення здобувача освіти під підпис з наказом про відрахування. Після звернення [PERSON] 29.10.2025 до університету був ознайомлений з наказом про відрахування. З огляду на наведене, сторона відповідача вважає, що наказ про відрахування здобувача освіти [PERSON] від 30.06.2025 №254-С є законним та обгрунтованим та не підлягає скасуванню. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 22.01.2026 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, 03.03.2026 року представник позивача [PERSON] - адвокат Камінський В.І. подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує повністю і просить задовольнити. В судовому засіданні представниці відповідача проти позову заперечили з підстав наведених у відзиві, просили позов залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представниць відповідача, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з наказу №602-С ректора ЧНУ імені Петра Могили від 27.08.2019 року [PERSON] поновлено у ЧНУ імені [PERSON] з 1 вересня 2019 року у статусі студента денної форми навчання 2 курсу 208 група факультету комп`ютерних наук за спеціальністю 121 «Інженерія програмного забезпечення» ступення вищої освіти бакалавр за кошти фізичних осіб. Підстава: заява [PERSON] з візами. 03.02.2020 року наказом ректора ЧНУ імені Петра Могили №100-с, у зв`язку з академічною заборгованістю протягом 1 семестра 2019-2020 навчального року, студента 3 курсу денної форми навчання 208 групи факультету комп`ютерних наук спеціальності 123 Комп`ютерна інженерія першого рівня вищої освіти - бакалавр [PERSON] з 03.02.2020 року відраховано за академічну неуспішність. 26.08.2024 року наказом ректора ЧНУ імені Петра Могили №501-С [PERSON] , який був відрахований згідно з наказом №100-С від 03.02.2020 року поновлено на навчання до ЧНУ імені [PERSON] з 01.09.2024 р. у статусі студента денної форми навчання 2 курсу 209 групи факультету комп`ютерних наук за спеціальністю 121 «Інженерія програмного забезпечення», першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за кошти фізичних осіб. 01.09.2024 року [PERSON] уклав з ЧНУ імені Петра Могили Договір №506к про навчання у Чорноморському національному університеті імені Петра Могили. Пунктом 13 вищевказаного Договору, сторони погодили, що Здобувач може бути відрахований із Університету з таких підстав: 1) завершення навчання за відповідною освітньою програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого закладу освіти/закладу вищої освіти; 4) за станом здоров`я на підставі висновку ЛКК; 5) невиконання індивідуального навчального плану та графіка освітнього процесу; 6) незадовільне складання іспитів і заліків протягом сесії; 7) за появу на заняттях, у навчальному корпусі, бібліотеці, гуртожитку в нетверезому стані, стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) за порушення академічної доброчесності; 9) за рішенням суду, що набрав чинності, чи постанови органу, до компетенції якого належить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) за одноразове грубе порушення навчальної дисципліни або Правил внутрішнього розпорядку ЧНУ ім. Петра Могили (за погодженням з профспілковою організацією); 11) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання. 30.06.2025 року наказом в.о. ректора ЧНУ імені Петра Могили №254с, [PERSON] відраховано за невиконання індивідуального навчального плану з 30.06.2025 року. Суд зазначає, що частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині 1 статті 53 Закону України «Про освіту» передбачено, здобувачі освіти мають право на справедливе та об`єктивне оцінювання результатів навчання. Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти врегульовано положеннями Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту». У пункті 18 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» зазначено, освітня послуга - комплекс визначених законодавством, освітньою програмою та/або договором дій суб`єкта освітньої діяльності, що мають визначену вартість та спрямовані на досягнення здобувачем освіти очікуваних результатів навчання. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» вища освіта це сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих в закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти. Статтею 4 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що кожен має право на вищу освіту. Громадяни України вільні у виборі закладу вищої освіти, форми здобуття вищої освіти і освітньої програми. Право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров`я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України. Стаття 63 Закону України «Про вищу освіту» визначає обов`язки осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, зокрема, дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти; виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Підстави для відрахування здобувача вищої освіти передбачені частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту», зокрема, такою є невиконання індивідуального навчального плану. Відповідно до п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про освіту» індивідуальний навчальний план - документ, що визначає послідовність, форму і темп засвоєння здобувачем освіти освітніх компонентів освітньої програми з метою реалізації його індивідуальної освітньої траєкторії та розробляється закладом освіти у взаємодії із здобувачем освіти за наявності необхідних для цього ресурсів. Відповідно до ч.6 ст.10 Закону України «Про вищу освіту» заклад вищої освіти на підставі відповідної освітньої програми розробляє навчальний план, що визначає обсяг освітніх компонентів у кредитах ЄКТС, форми організації освітнього процесу, види та обсяг навчальних занять, графік освітнього процесу, форми поточного і підсумкового контролю, що забезпечують досягнення здобувачем відповідного ступеня вищої освіти програмних результатів навчання. На основі навчального плану у визначеному закладом вищої освіти порядку для кожного здобувача вищої освіти розробляються та затверджуються індивідуальні навчальні плани на кожний рік навчання. Індивідуальний навчальний план може передбачати річне навчальне навантаження в обсязі не менше 30 і не більше 80 кредитів ЄКТС для початкового рівня (короткого циклу), першого (бакалаврського) та другого (магістерського) рівнів вищої освіти. Індивідуальний навчальний план формується з урахуванням вимог освітньої програми щодо вивчення її обов`язкових компонентів, освітньої політики закладу вищої освіти та результатів особистого вибору здобувачем вибіркових освітніх компонентів. Обсяг навчального навантаження протягом навчального року здобувача вищої освіти, який навчається за державним (регіональним) замовленням, за кошти пільгових довгострокових кредитів для здобуття вищої освіти, не може бути меншим, ніж передбачений навчальним планом закладу вищої освіти на відповідний рік навчання. Індивідуальний навчальний план є обов`язковим до виконання здобувачем вищої освіти. Відповідно до Розділу ІІ п.п.1,2 «Положення про порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, та надання їм академічної відпустки», затвердженого наказом МОН від 07.02.2024 №134 (далі Положення №134) підстави для відрахування здобувачів визначені частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» та частиною шостою статті 42 Закону України «Про освіту». Перелік обставин, що вважаються невиконанням індивідуального навчального плану, визначається положенням про організацію освітнього процесу в закладі вищої освіти із дотриманням сукупності таких вимог: - факт невиконання індивідуального навчального плану встановлюється за результатами підсумкового контролю або атестації здобувачів; - відрахування у зв`язку із невиконанням індивідуального навчального плану у частині отримання за результатами підсумкового контролю незадовільної оцінки можливе лише за умов, якщо відповідно до положення про організацію освітнього процесу в закладі вищої освіти здобувачу вищої освіти була надана можливість: покращення результатів підсумкового контролю з відповідного освітнього компонента незалежно від кількості отриманих незадовільних оцінок, але здобувач вищої освіти у встановлений строк не скористався такою можливістю або за результатами повторного проходження підсумкового контролю отримав незадовільну оцінку; оскарження (апеляції) у встановленому закладом вищої освіти порядку рішення, дії або бездіяльності педагогічних, науково-педагогічних, наукових працівників, посадових осіб закладу вищої освіти щодо організації і проведення підсумкового контролю, але здобувач вищої освіти у встановлений закладом вищої освіти строк не скористався такою можливістю або його скаргу було обґрунтовано відхилено; здобувач вищої освіти не може бути відрахований за невиконання індивідуального навчального плану до закінчення строку підсумкового контролю поточного навчального періоду або до строку початку атестації здобувачів, якщо таке невиконання є наслідком обставин непереборної сили, що встановлено комісією закладу вищої освіти, створеною за участю представників органів студентського самоврядування та відповідно до положення про організацію освітнього процесу в закладі вищої освіти. Судом встановлено що 25.04.2024 року Вченою Радою ЧНУ (протокол № 4) схвалено «Положення про організацію освітнього процесу в Чорноморському національному університеті імені Петра Могили» (далі-Положення). Відповідно до п. 2.6. Положення, навчання здобувача здійснюється за індивідуальним навчальним планом. Індивідуальний навчальний план здобувача складається на кожен навчальний рік на підставі робочого навчального плану і включає всі нормативні навчальні дисципліни; частину дисциплін, вибраних здобувачем з обов`язковим урахуванням структурно- вибіркових навчальних логічної схеми підготовки; дисципліни, вивчені за програмами академічної мобільності. Здобувач бере участь у складанні індивідуального навчального плану під керівництвом дорадника академічної групи. Судом досліджені наступні відомості обліку успішностей за 2024-25025 навчальний рік по спеціальності 121 Інженерія програмного забезпечення, Курс ІІ: - №25.006 від 22.05.2025 р. дисципліна «Об`єктово-орієнтоване програмування», форма семестрового контролю КР (курсова робота); - №25.200 від 23.05.2025 р. дисципліна «Фізичне виховання», форма семестрового контролю атестація; - від б/н 23.05.2025 р. дисципліна «Іноземна мова (англійська)», форма семестрового контролю атестація; - № 25/199 від 27.05.2025 р. дисципліна «SPA-технології», форма семестрового контролю залік; -№25.196 від 30.05.2025 р. дисципліна «Мова програмування Python», форма семестрового контролю залік; - №25.193 від 03.06.2025 р. дисципліна «Об`єктово-орієнтоване програмування», форма семестрового контролю іспит; - №25.195 від 06.06.2025 р. дисципліна «Емпіричні методи програмної інженерії», форма семестрового контролю іспит; - №25.194 від 10.06.2025 р. дисципліна «Організація баз даних», форма семестрового контролю іспит; - №25.197 від 28.05.2025 р. дисципліна «Людино-машинна взаємодія», форма семестрового контролю залік; - №24 від 12.12.2024 р. дисципліна «Теорія ймовірностей та математична статистика, форма семестрового контролю залік; - №24 від 13.12.2024 р. дисципліна «Іноземна мова (англійська)», форма семестрового контролю атестація; - №24 від 13.12.2024 р. дисципліна «Frontend-розробка», форма семестрового контролю залік; - №24 від 13.12.2024 р. дисципліна «Технології комп`ютерного програмування», форма семестрового контролю КР (курсова робота); - №24 від 14.12.2024 р. дисципліна «Комп`ютерна графіка та обробка зображень», форма семестрового контролю залік; - №24 від 14.12.2024 р. дисципліна ФінТех і криптовалюти», форма семестрового контролю залік; - №24 від 16.12.2024 р. дисципліна «Об`єктно-орієнтоване програмування», форма семестрового контролю залік; - №24 від 17.12.2024 р. дисципліна «Фізичне виховання», форма семестрового контролю атестація; - №24 від 17.12.2024 р. дисципліна «Алгоритми та структури даних», форма семестрового контролю іспит; - №24 від 20.12.2024 р. дисципліна «Технології комп`ютерного програмування», форма семестрового контролю іспит. З вищевказаних відомостей вбачається, що [PERSON] на атестації та здачу заліків, іспитів, курсових робіт по вказаним вище дисциплінам не з`являвся, що також підтверджується академічною довідкою. Як вбачається з п.6.3 Положення, здобувачі, які не склали заліки чи іспити в установлені терміни через хворобу або з інших поважних причин (документально підтверджених), з урахуванням здатності здобувача виконувати навчальний план, може бути встановленому порядку наданий індивідуальний графік терміном до 2 тижнів. У разі хвороби, за поданням заяв і відповідних документів, сесія може бути подовжена на термін, не менший за тривалість хвороби. У випадку, коли хвороба тривала довгий час, здобувачам надається академічна відпустка. Окрім того, відповідно до п.6.4 Положення, у разі виникнення під час складання підсумкового контролю обставин непереборної сили здобувач повинен негайно повідомити екзаменатора, або завідувача кафедри про ці обставини за допомогою визначеного каналу зв`язку (телефон, месенджер, засіб комунікації в системі МOODLE тощо) з обов`язкою фото- або відео фіксацією стану виконання завдань та об`єктивних факторів, що перешкоджають його завершенню. За цих обставин можливість та час перескладання іспиту визначається екзаменатором і директором інституту / деканом факультету, відповідального за підготовку за освітньою програмою. Стороною позивача не надано суду доказів офіційного звернення [PERSON] до ЧНУ імені Петра Могили про перенесення йому строків проходження підсумкового контролю (сесії) з відповідних навчальних дисциплін з обґрунтуванням поважності причин неявки на такий підсумковий контроль. Відповідно до п.6.6 Положення про порядок і методику проведення заліків та іспитів у Чорноморському національному університеті імені Петра Могли, щодо здобувачів, які не ліквідували заборгованостей у визначений термін, деканом приймається рішення про відрахування з університету. Згідно ст.46 Закону України «Про вищу освіту» підставами для відрахування здобувача освіти є невиконання індивідуального навчального плану» Суд зазначає, що позиваечм не надано доказів того, що він скористався усіма способами погашення наявної академічної заборгованості, зокрема, правом на покращення результатів підсумкового контролю та правом на оскарження (апеляції) у встановленому закладом вищої освіти порядку рішення, дії або бездіяльності педагогічних, науково-педагогічних, наукових працівників, посадових осіб закладу вищої освіти щодо організації і проведення підсумкового контролю. Форми поточного і підсумкового контролю є частиною навчального плану, а згідно п.2.8. Положення про організацію освітнього процесу в Чорноморському національному університеті імені Петра Могили, за виконання індивідуального навчального плану відповідає здобувач. Отже, студент зобов`язаний самостійно цікавитись своєю успішністю, а у випадках отримання незадовільних оцінок порядком та строками погашення академічних заборгованостей. Крім того суд звертає увагу, що при укладенні з ЧНУ імені Петра Могили Договору №506к, 01.09.2024 року, [PERSON] було погоджено, що він зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства, установчих документів, правил внутрішнього розпорядку, вимог цього Договору, Етичного кодексу Університету, Положення про організацію освітнього процесу в ЧНУ ім. Петра Могили. Також виконувати освітню програму, індивідуальний навчальний план, відвідувати всі заняття за розкладом, досягати визначених гньою програмою результатів навчання. При цьому, сторони також і обумовили підстави відрахування, в тому числі і за невиконання індивідуального навчального плану та графікаосвітнього процесу. Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір №506к від 01.09.2024 року, укладений між сторонами є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , як здобувач вищої освіти, був зобов`язаний самостійно контролювати виконання індивідуального навчального плану, рівень своєї академічної успішності та строки ліквідації академічної заборгованості, що забезпечувалося, зокрема, через функціонування електронної системи ЧНУ МOODLE, доступ до якої він мав на рівних умовах з іншими студентами. Позивачем не доведено, що він скористався передбаченими нормативними актами можливостями для покращення результатів підсумкового контролю, повторного складання іспитів, звернення з апеляцією чи оскарження дій або рішень викладачів, а також не доведено наявності обставин непереборної сили, які б унеможливлювали виконання ним навчального плану у встановлені строки. Таким чином, відрахування позивача з Університету здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства та локальних нормативних актів закладу вищої освіти, оскільки наявність не ліквідованої академічної заборгованості є самостійною та достатньою підставою для відрахування за невиконання індивідуального навчального плану. Щодо тверджень позивача про те, що рішення про його відрахування не погоджувалося студентським самоврядуванням, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 40 Закону України «Про вищу освіту» за погодженням з органом студентського самоврядування закладу вищої освіти приймаються рішення про відрахування студентів (курсантів) з закладу вищої освіти та їх поновлення на навчання. Судом досліджено оскаржуваний Наказ №254с від 30.06.2025 року та встановлено, що даний наказ погоджено: першим проректором, начальником ВК студентів, головним бухгалтером, уповноваженим з антикорупційної діялності, провідним юрисконсультом, деканом ФКН (факультет комп`ютерних наук) та студдеканом ФКН. Суд зазначає, що студентський деканат це орган студентського самоврядування, який представляє академічні інтереси студентів, відстоює їх права, погляди і можливості. Студентський декан це виборна особа, очільник студентської ради факультету, що обирається таємним голосуванням студентів для представлення їхніх інтересів перед адміністрацією. За такого, відрахування [PERSON] було погоджено представником студентського самоврядування, а тому такі твердження позивача є безпідставними. Також, суд вважає такими, що не заслуговують уваги твердження [PERSON] про те, що підставою для скасування оспорюваного наказу є також відсутність порядку відрахування, затвердженого центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, виходячи з наступного. Як вказано судом вище, [PERSON] , посилаючись на приписи п.6. ст. 46 Закону України «Про вищу освіту», зазначає, що Законом чітко визначено, що порядок, тобто процедура відрахування осіб, які навчаються в ЗВО, має визначатися положенням, котре підлягає до затвердження саме центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки, яке на думку позивача є Міністерство освіти і науки України. Прицьому, позивач зазначає, що станом на дату винесення спірного наказу №254-С від 30.06.2025 року ректора ЧНУ імені Петра Могили про його відрахування, як і станом на дату звернення до суду МОН України такого порядку не розроблено і не затверджено. Разом з тим, суд зазначає, що п. 6 ст. 46 Закону України «Про вищу освіт», на яку посилається позивач, містить відсилку саме на «Положення про порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, та надання їм академічної відпустки», затверджене Наказом Міністерства освіти і науки України 07 лютого 2024 року №134. Тобто, твердження позивача про відсутність порядку відрахування, затвердженого МОН, на дату винесення оспорюваного наказу №254-с від 30.06.2025 року, є безпідставнимим. Крім того, суд звертає увагу, що Міністерство освіти і науки не затверджує положення кожного університету про відрахування, але встановлює загальні типові положення. Університети розробляють власні правила базуючись на Законі України «Про вищу освіту». Тобто, відрахування має відбуватися суворо за процедурою прописаноюв університетському Положенні, яке не може суперечити законодавству. Суду стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що Положення про організацію освітнього процесу в Чорноморському національному університеті імені Петра Могили, яке схвалено 25.04.2024 року Вченою Радою ЧНУ, суперечить законодавству України, в тому числі, і Закону України «Про вищу освіту» та приписам «Положення про порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, та надання їм академічної відпустки», затверджене Наказом Міністерства освіти і науки України 07 лютого 2024 року №134. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц) Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed