Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У вересні 2025 року позивач, Виконавчий комітет Кропивницької міської ради, як орган опіки та піклування Кропивницької міської ради, звернувся в суд з позовом в інтересах дитини [PERSON] , [INFO] до відповідача, [PERSON] , у якому просив відібрати дитину від матері без позбавлення її батьківських прав, дитину передати на опікування органу опіки та піклування Кропивницької міської ради, стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини до її повноліття та покласти судові витрати на відповідача. Позов мотивовано тим, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Представниками управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, Кропивницького районного управлінні поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, Кропивницького міського центру соціальних служб 28 серпня 2025 року відвідано сім`ю за місцем проживання. Виявлено, що умови для проживання дитини незадовільні, в помешканні брудно, за борги відключено електропостачання, продукти харчування та приготовлена їжа відсутні. Мати не працює, під час відвідування поводила себе неадекватно, агресивно, мала ознаки психічних та поведінкових розладів. За результатами проведення акту оцінки рівня безпеки дитини, рівень безпеки [PERSON] оцінено за ознакою «дуже небезпечно», що передбачає негайне відібрання дитини від матері. Дитину тимчасово влаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради. Виконавчим комітетом Кропивницької міської ради прийнято рішення від 03 вересня 2025 року №905 «Про негайне відібрання дитини». Згідно з наказом т.в.о. начальника Управління від 04 вересня 2025 року № 55-вл дитину [PERSON] тимчасово влаштовано в сім`ю діда [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] . Зазначені обставини свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, вказують на злісність їх невиконання, що тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України, а тому враховуючи викладене, посилаючись на норми діючого законодавства, просив позов задовольнити. Ухвалою судді від 01 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі № 404/9725/25, шляхом накладення заборони на відчуження квартири, яка належить на праві власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право користування якою має дитина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. Відповідачем відзив на позов не подано. Представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про місце і час розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Третя особа, [PERSON] у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , його матір`ю є [PERSON] . Відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, про що свідчить повний Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 04 вересня 2025 року № 00053430591. Як установлено в судовому засіданні представниками управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, Кропивницького районного управлінні поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, Кропивницького міського центру соціальних служб 28 серпня 2025 року відвідано сім`ю за місцем проживання. Виявлено, що умови для проживання дитини незадовільні, в помешканні брудно, за борги відключено електропостачання, продукти харчування та приготовлена їжа відсутні. Мати не працює, під час відвідування поводила себе неадекватно, агресивно, мала ознаки психічних та поведінкових розладів. За результатами проведення акту оцінки рівня безпеки дитини, рівень безпеки [PERSON] оцінено за ознакою «дуже небезпечно», що передбачає негайне відібрання дитини від матері. Дитину тимчасово влаштовано до КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради. Виконавчим комітетом Кропивницької міської ради прийнято рішення від 03 вересня 2025 року №905 «Про негайне відібрання дитини». Згідно з наказом т.в.о. начальника Управління від 04 вересня 2025 року №55-вл дитину [PERSON] тимчасово влаштовано в сім`ю діда [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] . Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема:не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Факт невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо сина підтверджуються наявними в матеріалі справи письмовими доказами. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються як ухилення відповідача від виховання та утримання дитини, винну поведінку матері, свідоме нехтування ними своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав. На підставі викладеного і ст. 170 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів судом враховуються положення статті 182 СК України та те, що відповідачі працездатні особи відомості про виплати по іншим виконавчим документам у суду відсутні. Вказане також кореспондується частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, якаю держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 191 СК України, передбачено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів з відповідача на користь осіб, яким буде передана дитина. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати по справі.

Outcome: approved