Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

19 вересня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, військова частина [NUMBER] про самостійне виховання та утримання дитини батьком. Стислий виклад позиції позивача. Позивач - [PERSON] , 15 вересня 1996 року уклав шлюб із громадянкою України [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). Від зазначеного шлюбу подружжя має неповнолітню дитину сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17.11.2011 виконавчим комітетом Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 13. У 2019 році [PERSON] отримала статус внутрішньо переміщеної особи, і хоча фактично зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , виїхала з місця постійного проживання та наразі проживає за адресою: [ADDRESS] . У 2020 році сімейні відносини між подружжям фактично припинилися. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї стало неможливим, шлюб носив виключно формальний характер. 02.11.2020 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/4871/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Неповнолітній син залишився проживати разом із батьком [PERSON] . З 2019 року син перебуває на повному утриманні батька. З 2019 року та після розірвання шлюбу [PERSON] самостійно виховує [PERSON] . [PERSON] працює в Державному підприємстві «Дослідному господарстві «Андріївське» Інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України». Син [PERSON] виявив бажання проживати з батьком до досягнення повноліття. Бажання проживати з матір`ю неповнолітня дитина не має. Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затвердженим рішення виконкому № 62 від 09.06.2023 доцільним визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Виходячи з якнайкращих інтересів дитини, 18.07.2023 рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/3498/23 визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько [PERSON] проживав разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 03.04.2023 за вих. № 30, витягом з реєстру територіальної громади щодо адреси місця проживання від 17.05.2023. З 2019 року [PERSON] одноосібно утримує неповнолітнього сина, відповідально ставиться до його виховання, забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що позитивно впливає на фізичний розвиток сина. Із довідки Андріївської гімназії Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 21.08.2025 № 71 вбачається, що з 2020 року батько постійно цікавиться шкільним життям дитини, спілкується з педагогами, які навчають сина. Під час організації освітнього процесу, відвідування школи, вирішення питань шкільного життя дитини здійснює та контролює [PERSON] , який постійно тримає зв`язок з адміністрацією школи, класним керівником та вчителями-предметниками. Натомість після припинення спільного проживання [PERSON] з 2019 року перестала приділяти увагу їх спільній дитині, цікавитися його здоров`ям та розвитком, брати участь у його вихованні, а з 2020 року контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується, шкільним життям дитини не цікавиться, що підтверджується поясненнями сина [PERSON] , директора Андріївської гімназії Кравчук Тетяни Микитівни, вчителя Андріївської гімназії (класного керівника) [PERSON] , довідкою Андріївської гімназії Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 21.08.2025 № 71. Позивач - [PERSON] намірів на повторне одруження як батько неповнолітньої дитини не має, оскільки вважає за необхідне присвятити своє життя вихованню дитини та забезпеченню її благополуччя. [PERSON] не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для засвоєння загальновизнаних норм моралі та виховання сімейних цінностей. [PERSON] не надає жодних грошових коштів на утримання дитини, не поповнює особовий банківський рахунок свого сина, і, як наслідок, не сприяє створенню можливостей для доступу сина до культурних та інформаційних джерел, перешкоджаючи природньому процесу соціальної інтеграції дитини. 06.04.2023 суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області видано судовий наказ (справі № 495/3364/23) щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05.04.2023 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , включно. Однак, відповідачка [PERSON] ці аліменти не сплачує. Тобто, [PERSON] свідомо, протягом п`яти років (з 2020 року і дотепер), ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання та утримання дитини з особистої вини [PERSON] . Неповнолітня дитина, [PERSON] , перебуває у складних життєвих обставинах, оскільки у 2019 році був фактично залишений матір`ю [PERSON] , що вже мало негативний вплив на його подальший розвиток та емоційний стан. Усі спроби батька, [PERSON] , змінити ставлення та поведінку матері у бік виконання нею батьківських обов`язків не дали позитивного результату. Натомість, [PERSON] одружилася з іншим чоловіком та створила нову сім`ю, фактично самоусунувшись від участі у вихованні неповнолітнього сина. З огляду на викладені обставини та беручи до уваги інтереси дитини як першочергові, [PERSON] висловив небажання проживати разом із матір`ю та наполягає на подальшому утриманні й вихованні саме батьком - [PERSON] . 09.04.2022 громадянин України [PERSON] з`явився за викликом до [INFO] у строк та за адресою, зазначеними у повістці. Після прибуття він був поставлений на військовий облік як військовозобов`язаний. 20.03.2023, діючи відповідально (без намірів у незаконний спосіб ухилитися від виконання військового обов`язку), [PERSON] за направленням пройшов медичний огляд. За результатами розгляду військово-лікарською комісією при [INFO] він був визнаний придатним до проходження військової служби. Таким чином, своїми діями громадянин [PERSON] підтвердив виконання конституційного обов`язку щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, передбаченого частиною першою статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є особливо важливим у період воєнного стану. Відповідно до приписів абзацу п`ятого частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у редакції, чинній на відповідний період), військовозобов`язані громадяни України (як жінки, так і чоловіки), які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, не підлягали призову на військову службу під час мобілізації. У зв`язку з цим та з урахуванням приписів абзацу п`ятого частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», [INFO] не вживалися заходи щодо мобілізації військовозобов`язаного [PERSON] . Приписами частини третьої статті 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З огляду на зазначене, [PERSON] , як батько, який самостійно здійснює виховання неповнолітньої дитини, перебував у стані юридичної визначеності, що виключає можливість його призову на військову службу під час мобілізації. Однак 18.05.2024 набрав чинності Закон України від 11.04.2024 № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку». Вказаним законом статтю 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» викладено в новій редакції. Зокрема, законодавець встановив, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані громадяни (жінки та чоловіки), які мають дитину (дітей) віком до 18 років, у випадках, коли така дитина виховується та утримується особою самостійно відповідно до рішення суду. З урахуванням змін у законодавстві та відсутністю належного юридичного оформлення у судовому порядку факту самостійного здійснення утримання та виховання неповнолітньої дитини, 11.08.2025 [INFO] [PERSON] було призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, із подальшим направленням для проходження служби до військової частини [NUMBER] (довідка форми 5, видана 16.08.2025 військовою частиною [NUMBER] за вих. № 1120). Перебуваючи на території військової частини [NUMBER] [PERSON] позбавлений фізичної можливості утримувати та виховувати 13-річного сина, слідкувати за його фізичним розвитком та навчанням. У результаті зазначених обставин неповнолітня дитина залишилася без належної опіки та піклування з боку батька, який є єдиним законним представником і фактичним вихователем. Це створює реальні ризики для життя, здоров`я та належного розвитку дитини, яка перебуває у вразливому віці та потребує постійного догляду і захисту. [PERSON] , перебуваючи у правовідносинах, що склалися з військовою частиною [NUMBER] , продовжує підтримувати постійний зв`язок зі своїм неповнолітнім сином. Зі свого боку він висловив тверду позицію та взяв на себе зобов`язання вжити передбачених законом юридичних заходів, спрямованих на забезпечення можливості у встановленому правовому порядку повернутися до повного та належного виконання батьківських обов`язків. Саме цим пояснюється той факт, що [PERSON] відмовився від прийняття військової присяги, а натомість звернувся за правничою допомогою щодо представництва його інтересів в суді. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Приписами статті 32 Основного Закону України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як визначено статтею 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III (далі Закон № 2402-III)). Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 2402-III, кожна дитина має право на належний рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону № 2402-III кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Діти мають право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, медіа та їх посадових осіб із зауваженнями та пропозиціями стосовно їхньої діяльності, заявами та клопотаннями щодо реалізації своїх прав і законних інтересів та скаргами про їх порушення. Приписами частин першої, другої статті 10 Закону № 2402-III визначено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з частиною другою статті 11 Закону № 2402-III кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною першою статті 12 Закону № 2402-III визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з приписами частин першої, другої, третьої статті 18 Закону № 2402 III держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже, завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (стаття 2 Закону № 2402 III). Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 67/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на території України з 24.02.2022 введено воєнний стан, який діє і дотепер. Приписами підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Отже, факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків потребує доведення в судовому порядку. Ураховуючи, що мати не виконує свої обов`язки, а весь тягар батьківського піклування перебуває на Позивачеві, то в умовах повномасштабного вторгнення військ Російської Федерації на територію України, систематичними ракетними обстрілами міст по всій території України, що вимагає від батька на постійній основі забезпечувати захист життя та здоров`я неповнолітньої дитини, у тому числі перебування в належному морально-психологічному стані, встановлення юридичного факту, є не тільки необхідним з огляду на обставини справи, але й таким, що відповідає конституційним засадам, визначених статтями 3, 32, 51 Основного Закону № 2402-III щодо охорони дитинства в Україні з боку Держави та батька. Як вказує позивач, заява обґрунтовується письмовими доказами, які відповідно до положень статті 83 ЦПК України подаються в належним чином завірених копіях. Такими доказами є: - свідоцтво про народження [INFO] [PERSON] , з якого вбачається, що він є дитиною віком до 18 років, а його батьком є [PERSON] (оригінал знаходиться в Позивача); - рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/4871/20, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; - рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.07.2023 у справі № 495/3498/23, яким визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - довідка про склад сім`ї від 03.04.2023 за вих. № 30, витяг з реєстру територіальної громади щодо адреси місця проживання від 17.05.2023, з яких вбачається, що батько [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю, що підтверджується; - довідка Андріївської гімназії Мологівської сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області від 21.08.2025 № 71, пояснення директора Андріївської гімназії Кравчук Тетяни Микитівни, вчителя Андріївської гімназії (класного керівника) [PERSON] , з яких слідує, що з 2020 року батько виховує сина, а мати участь у освітньому процесі не бере ; - судовий наказ від 06.04.2023, виданий суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/3364/23, щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , починаючи з 05.04.2023 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , включно, оскільки мати не надає жодних грошових коштів на утримання дитини; - пояснення сина [PERSON] . Усі зазначені докази в системному взаємозв`язку свідчать про факт одноосібного виховання батьком неповнолітньої дитини. Слід зазначити, що пояснення неповнолітньої дитини [PERSON] потребують окремої уваги. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. [PERSON] бажає проживати з батьком і це його право захищається законом, а тому не може бути порушено. Далі, позивач вказує, що звертається до суду з позовною заявою щодо визнання судом факту самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) дитини віком до 18 років, а саме [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи це наступним. Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) за позовом батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, факт одноосібного виховання дитини одним батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та, безумовно, впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні. Позивач зазначає, що перебування в розташуванні військової частини [NUMBER] , яка дислокується в Миколаївській області, тобто на значній відстані від місця фактичного проживання 13-річної дитини, ухилення матір`ю від виконання батьківських обов`язків, передбачених приписами статті 141, 150, 157 Сімейного кодексу України, від виховання та утримання неповнолітньої дитини, несплати аліментів, що обумовлено її скрутним матеріальним становищем, а також життєвими обставинами, пов`язаними із другим шлюбом, існує реальна загроза здоров`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , його фізичному, духовному та моральному розвитку. Додатковим фактором є військова агресії Російської Федерації проти України, яка несе неприховану загрозу життю та здоров`ю неповнолітньої дитини. Також позивач вказує, що у період дії воєнного стану неповнолітня дитина як ніколи потребує постійного батьківського піклування, забезпечення безпеки, охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку, соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Зі свого боку Позивач усвідомлює, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а тому просить суд заслухати думку та побажання дитини. Так, стаття 152 Сімейного кодексу України закріплює права дитини на належне батьківське виховання: 1) право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; 2) дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї; 3) дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій; 4) дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Разом з цим, приписами частин першої, другої, третьої, четвертої статті 155 Сімейного кодексу України Законодавець визначив, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка на підставі положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач, як батько, незамінний у житті неповнолітньої дитини [PERSON] , а тим більше, коли мати проживає окремо. Зі свого боку батько не ухиляється від виконання військового обов`язку в особливий період, а лише має намір скористатися своїм законним правом на звільнення з військової служби задля виконання конституційного обов`язку, пов`язаного із вихованням, утриманням та забезпеченням безпеки неповнолітньої дитини, тобто Заявник переслідує цілком легітимну мету та має правомірні очікування, що його права, а головне права дитини, будуть захищені судом. Водночас мати неповнолітньої дитини фактично самоусунулася (ухилилася) від її виховання, два роки не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не сплачує аліменти. Враховуючи вказані обставини, а також те, що мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не має можливостей займатися підготовкою сина до самостійного життя, цілком ймовірним є те, що розлучення батька з неповнолітньою дитиною буде мати негативні наслідки для її здоров`я, як фізичного так і психічного, а тому визнання судом юридичного факту виховання та утримання батьком дитини є таким, що відповідає вимогам закону, має правове значення в першу чергу для захисту прав неповнолітньої дитини, якнайкращому забезпеченню її інтересів, що відповідає принципам демократичного суспільства. На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та визнати факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) дитини віком до 18 років, а саме [PERSON] , [INFO] . Процесуальні дії у суді. 30.09.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 06.11.2025 від відповідача у справі - [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій вона повідомляє, що повністю визнає позов [PERSON] до неї, приймати участі у розгляді справи бажання не має. 03.12.2025 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області підготовче провадження по даній справі було закрито та справа призначена до судового розгляду. 03.02.2026 від представника військової частини [NUMBER] за довіреністю Демчук О.М. надійшла заява, згідно якої представник вказує про те, що військова частина повідомлена про те, що дана справа розглядається судом, та просить дану справу, судове засідання по якій призначено на 09 лютого 2026 року на 10 годину 15 хвилин провести без участі представника військової частини [NUMBER] за наявними матеріалами у справі. 12.02.2026 від представника військової частини [NUMBER] за довіреністю Демчук О.М. надійшла заява, згідно якої представник вказує про те, що військова частина повідомлена про те, що дана справа розглядається судом, та просить дану справу, судове засідання по якій призначено на 16 лютого 2026 року на 15 годину 30 хвилин провести без участі представника військової частини [NUMBER] за наявними матеріалами у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, адвокат в його інтересах [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов з мотивів, які викладені у позові. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду заяву, згідно якої вона визнає позовні вимоги, приймати участь у судовому засіданні не бажає. Представник органу опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Сочинська А.В. у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити та пояснила, що дійсно дитина [PERSON] з 2019 року проживає та виховується виключно батьком. Наразі, коли батько дитини мобілізований, неповнолітнім [PERSON] опікується бабуся, яка проживає на сусідній вулиці, та старший брат, який проживає у м. Білгород-Дністровському, та періодично, приблизно раз на тиждень приїжджає до [PERSON] , провідує його та привозить йому продукти. Також пояснила, що коли органом опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області розглядалось питання щодо надання висновку у справі про визначення місця проживання [PERSON] з батьком, на засідання комісії була запрошена мати дитини, відповідачка [PERSON] , однак, вона не виявила бажання приймати участь у засіданні комісії та не приїхала на засідання. Також пояснила, що коли мобілізували позивача, старший син позивача, тобто брат неповнолітнього [PERSON] , зателефонував їх матері [PERSON] та повідомив, що [PERSON] залишився проживати один. На що отримав відповідь про те, що нехай він приїжджає до неї, вона до [PERSON] не приїде. Також пояснила, що у неповнолітнього [PERSON] дуже неприязні відносини із мамою через те, що вона покинула його та його батька, поїхала та створила іншу родину. У присутності представника органу опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Сочинської Алли Володимирівни судом був допитаний неповнолітній [PERSON] , який пояснив наступне. Йому було 6 років, коли його мама покинула їх з батьком та поїхала від них. Далі, у 2020 році мама з батьком розвелись. Він залишився проживати разом із батьком. За весь цей час мама приїжджала один раз, коли йому було 7 років. Зараз мама дзвонить йому один раз на рік для того, щоб привітати із днем народження та інколи пересилає гроші у подарунок. Також пояснив, що весь цей час він живе із батьком, який його утримує, батько працював трактористом на у ДПДГ «Андріївське» а наразі він на війні. Також пояснив, що після того, як батька забрали на війну мама дзвонила йому один раз, але питала [PERSON] про оригінали її документів, які необхідні їй для оформлення пенсії. Потім мама подзвонила ще раз та запропонувала [PERSON] , щоб він приїхав до неї. На що він відповів що він категорично проти цього та ніколи цього не зробить, оскільки не може вибачити маму за те, що вона лишила його коли він був зовсім маленьким, покинула їх з татом та створила іншу родину, та не приймала участі у його вихованні. Вказав, що наразі матеріально повністю його забезпечує батько, про нього піклується його бабуся, яка готує йому їсти, в них невелике господарство біля будинку, він тримає курей, а також йому допомагає старший брат. Просив суд задовольнити позов та повернути йому батька. Згідно з ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. У судовому засіданні 16.02.2026, суд повідомив учасників провадження, що переходить на стадію ухвалення судового рішення, яке буде проголошено 25.02.2026. Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування. Судом встановлено, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.1996. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2020 у справі № 495/4871/20. Сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий виконавчим комітетом Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 13. Судовим наказом, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 06.04.2023 (справа № 495/3364/23) вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку,та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05.04.2023 та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , включно. Однак, відповідачка [PERSON] аліменти не сплачує. Згідно з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/3498/23 від 18.07.2023 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини задоволені: визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили 18.08.2023. Вказаним судовим рішенням встановлено, що прийнявши до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, згоду матері дитини на визначення місця проживання разом з батьком, вік неповнолітньої дитини, того що він проживає разом з батьком, бажає проживати з ним, який створив всі необхідні умови для проживання дитини, виходячи з якнайкращих інтересів неповнолітнього [PERSON] , суд вважає за можливе визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а отже позовні вимоги і в цій частині є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач [PERSON] фактично проживає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 30 від 03.04.2023. Мати дитини, [PERSON] проживає окремо за адресою: [ADDRESS] . Цей факт сторонами по справі визнано, не оспорюється та підтверджується письмовими матеріалами справи, зокрема, заявою [PERSON] від 24.10.2025, копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого вказаний шлюб укладений у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Згідно довідки Андріївської гімназії Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 71 від 21.08.2025, [PERSON] навчається в цій гімназії з першого класу. За час навчання зарекомендував себе як старанний, дисциплінований та уважний учень. З 2020 року контролем навчання, виховання забезпечення займається батько [PERSON] , який постійно цікавиться шкільним життям дитини, спілкується з педагогами, які навчають сина, здійснює контроль як батько, постійно тримає зв`язок із адміністрацією школи, класним керівником та вчителями-предметниками. Мати дитини [PERSON] зі школою не підтримує, із вчителями не спілкується, шкільним життям дитини не цікавиться. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 01.12.2025, складеному начальником служби справах дітей Сочинською А., спеціалістом служби у справах дітей Відищею Н., за адресою: [ADDRESS] вказано, що у ході бесіди встановлено, що [PERSON] , учень 8 класу, доглядає за ним бабуся та рідний брат [PERSON] . Поки батько на фронті, тобто є військовослужбовцем, він не має можливості брати участь у повсякденному догляді та вихованні, але він по можливості цікавиться життям дитини у телефонному режимі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до частини другої статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства. Так, судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] , проживає з батьком, який забезпечує повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина має відповідні соціальні контакти, а батько здатен забезпечити дитину усім необхідним, має житло, в якому створив умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання дитини. Натомість, мати дитини - відповідачка [PERSON] не може та не бажає забезпечити дитині гармонійний розвиток та належні умови проживання, що нею визнається. Окрім того, суд приймає до уваги той факт, що відповідачка визнала позов, про що надала відповідну заяву, що свідчить про визнання нею всіх обставин, зазначених [PERSON] у позовній заяві. Оскільки, згідно правової позиції Верховного Суду, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, провадження № 61-11993св23), суд враховує визнання позову відповідачкою [PERSON] , як додаткову підставу для задоволення позовних вимог. Також, суд зазначає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до приписів ЦК України у момент народження фізичної особи у неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). У вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати так і батько. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а визначення місця проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. За не виконання, чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності. Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене підпунктом «г» пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з наявністю дитини (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують та утримують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. Разом з тим, Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Зміненою частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України. Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав. Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Суд зазначає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України). Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. ….. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Матеріалами справи підтверджено, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , фактично проживає з батьком, який забезпечує йому повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку. Натомість, мати дитини - відповідачка [PERSON] на даний час не може забезпечити дитині гармонійний розвиток та належні умови проживання, що нею визнається. Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/3364/23 від 06.04.2023 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 05.04.2023 року до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Однак, відповідачка [PERSON] аліменти не сплачує. Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/3498/23 від 18.07.2023, визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили 18.08.2023. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Суд враховує думку дитини, який у судовому засіданні, відверто повідомив суд про образу на матір через те, що вона лишила його, коли він був зовсім маленьким, покинула їх з татом та створила іншу родину. Бажання проживати разом з матір`ю дитина не виявляє, на разі неповнолітня дитина фактично проживає сама (під наглядом лише бабусі). Суд вважає необхідним зазначити, що виховання дитини - це процес заохочення та підтримки фізичного, емоційного, соціального та інтелектуального розвитку дитини від народження до дорослості; також комплекс прав, обов`язків та відповідальності в цьому питанні з точки зору законодавства. Батьківство/материнство стосується виховання дітей та не обмежується ексклюзивністю біологічної спорідненості. Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище факти та правовідносини, а саме: покази представника органу опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, покази неповнолітнього [PERSON] , а також той факт, що місце проживання неповнолітнього [PERSON] визначено за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.07.2023, заяву про визнання позову відповідачкою, а також той факт, що відповідачкою не надано доказів її участі в підтримці сина, фізичному, емоційному, соціальному та інтелектуальному розвитку малолітнього [PERSON] , [INFO] , при цьому, у неї наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина, що покладає на позивача додатковий тягар із самостійного утримання спільної дитини сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог та вважає можливим установити факт самостійного виховання та утримання батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved