Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

представник позивача за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором, у якому просить стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за договором № 5332299 від 05.01.2022 у розмірі 18405,00 грн, 2422,40 грн витрат з оплати судового збору та 9000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань за вищевказаним договором щодо вчасного повернення суми кредиту та плати за користування ним (відсотків), що призвело до виникнення заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Ухвалою судді від 24.12.2025 було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду у межах спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача у позовній заяві прохав про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного ухвалення рішення не заперечував. Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзив від відповідача не надходив. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач та/або позивач до суду не подавали. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Пунктом 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, слід вважати відповідача [PERSON] належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, оскільки відповідні судові документи, що повернулися до суду із відміткою про відсутність адресата, надіслані безпосередньо за місцем його реєстрації - [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що за результатами розгляду справи в межах спрощеного провадження має бути ухвалене рішення, яким позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з такого. Судом встановлено, що 05.01.2022 між ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] в електронній формі було укладено договір про надання споживчого кредиту № 5332299 /а.с. 8-12/, відповідно до умов якого останньому було надано кредит без конкретної споживчої мети на суму 9000,00 грн, строк кредитування 30 днів, процентна ставка розраховується відповідно до п. 1.5.1 договору та є фіксованою 1,90%. Загальні витрати за кредитом становлять: 9000,00 грн (тіло кредиту) + 9405,00 грн (сума % по договору) і становить 18405,00 грн. Вказане підтверджується копією договору про надання споживчого кредиту № 5332299 від 05.01.2022 з додатками /а.с. 8-12/, паспортом споживчого кредиту /а.с.16-18/, підтвердженням про перерахування коштів в сумі 9000,00 грн на вказану позичальником банківську картку АТ "ПУМБ" №КНО-20/127 від 11.11.2025 /а.с. 23/. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеною первісним позичальником ТОВ "Авентус Україна" станом на 09.02.2023, загальна заборгованість [PERSON] за цим договором становить 18405,00 грн з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 9000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 9405,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0.00 грн, заборгованість за пенею та/або штрафами - 0.00 грн, заборгованість за комісіями - 0.00 грн, інфляційні збитки - 0.00 грн, нараховані 3% річних -0.00 грн. 10.02.2023 між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" укладений Договір факторингу №ФК 10-02/23, відповідно до якого до останнього, зокрема, перейшло право вимоги за кредитним договором № 5332299 від 05.01.2022, що підтверджується копією цього договору /а.с. 35-37/ та витягу з реєстру боржників /а.с. 41/, згідно з яким заборгованість [PERSON] відповідає вищевказаній, тобто додаткові нарахування позивачем не здійснювалися. 01.08.2025 між ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс" та ТОВ "Факторинг Партнерс" укладений Договір факторингу №01-08/25, відповідно до якого до останнього, зокрема, перейшло право вимоги за кредитним договором № 5332299 від 05.01.2022, що підтверджується копією цього договору /а.с. 42-47/ та витягу з реєстру боржників /а.с. 62/, згідно з яким заборгованість [PERSON] відповідає вищевказаній, тобто додаткові нарахування позивачем не здійснювалися. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У зв`язку із непогашенням вказаної заборгованості позивач прохає стягнути її розмір - 9152, 80 грн., з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 9000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 9405,00 грн із відповідача на свою користь повністю. Норми права, застосовані судом. Згідно із ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Частиною 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. З правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15 слідує, що за змістом вказаних вище положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28.10.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Мотивована оцінка аргументів сторін та висновки суду. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими судом, в той же час відповідачем не надано жодних належних доказів, що підтверджують необґрунтованість чи безпідставність позовних вимог. Матеріалами справи безспірно стверджується дійсність грошової вимоги позивача до [PERSON] . Кредитний договір № 5332299 від 05.01.2022, як і договори факторингу, є чинними, доказів погашення заборгованості ні позивачу, ні первісному кредитору відповідачем не надано. Отже, позивач, як новий кредитор, отримав право вимоги до боржника [PERSON] , а доказів визнання недійсним вказаних вище договорів суду не надано. Також у судовому провадженні не заперечено факту правомірності їх укладення. Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора. При укладенні цього договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, строк кредиту. Отож, укладений між сторонами договір є обов`язковим до виконання. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що він не укладав з первісним кредитором вказаного вище договору кредиту. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк в повному об`ємі не була погашена (доказів погашення заборгованості суду не надано). Отже, відповідачем були порушені умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договором платежів. У порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, у зв`язку із чим у [PERSON] утворилася заборгованість перед позивачем (як новим кредитором) у розмірі 9000,00 грн, яка складається із тіла кредиту та підлягає стягненню із останнього на користь позивача, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відомостей про включення до розміру заборгованості за тілом кредиту неправомірно нарахованих сум не містить, відповідачем не спростована, нарахування, проведені позивачем, здійснені згідно з умовами вищевказаного кредитного договору, які погоджені між сторонами. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 9405,00 грн, суд доходить висновку про таке. Із вищевказаних письмових доказів вбачається, що загальна сума витрат за цим договором, передбачена його умовами, становить 18405,00 грн з яких заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 9000,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 9405,00 грн, строк кредитування - 30 календарних днів до 04.02.2022. Матеріалами справи підтверджується факт нарахування заборгованості по відсоткам за вказаним договором, що здійснювалася первісним кредитором ТОВ "Авентус Україна" відповідачу поза межами строку його дії, а саме з 05.02.2022 до 24.02.2022 і з 01.05.2022 по 05.05.2022. Як вбачається із умов вказаного договору, не пізніше 30 дня за вищевказаним договором відповідач мав обов`язок з дня отримання кредиту незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що строк кредиту становить 30 днів. Сторони в договорі погодили процентні ставки - стандартну та знижену. Здійснивши власні розрахунки, суд доходить висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за відсотками становить 5130,00 грн = 30 днів x (9000,00 грн сума позики x 1,90% в день). У зв`язку з цим суд вважає, що саме вказана вище сума заборгованості за відсотками підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судом встановлено, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошовим. Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов кредитного договору. За таких обставин, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 5332299 від 05.01.2022, що становить 9000,00 грн тіла кредиту та 5130,00 грн - відсотків за користування ним, а всього 14130,00 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо стягнення понесених позивачем судових витрат із відповідача, суд доходить висновку про таке. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0589880014 від 17.12.2025 /а.с.1/. У зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 76, 77 % сплаченого позивачем судового збору на підставі платіжної інструкції, що становить 1859,68 грн. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Отже, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Позивачем до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024, прайс лист, заявку на надання юридичної допомоги № 579 від 03.11.2025, витяг з акту № 23 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025, згідно з якими витрати на правничу допомогу становлять 9000,00 грн (а. с. 73-79). Оскільки витрати на правничу допомогу підтверджуються наданими до позовної заяви доказами, відповідач не надавав до суду мотивованого клопотання про зменшення їх розміру, суд доходить висновку про їх доведеність стороною позивача та стягнення їх вартості відповідно до розміру задоволених позовних вимог (76, 77 %), що складає 6909,30 грн.

Outcome: partial