Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором у розмірі 25249,50 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.03.2019 між ТОВ «Гелексі» (після зміни ТОВ «ФК «Гелексі») та відповідачкою було укладено договір позики №62966, за умовами якого ТОВ «Гелексі» передало відповідачці в борг на умовах позики гроші в сумі 5000,00 грн. В свою чергу, відповідачка зобов`язалася повернути позику, а також сплатити проценти за користування нею в розмірі 0,01 % від суми позики за кожен день користування коштами, комісію за користування позикою в розмірі 1,5 % за кожен день від суми позики (комісійна винагорода), у випадку прострочення терміну платежу розмір комісійної винагороди 3%. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, в зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 25249,50 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за позикою, 20249,50 грн - заборгованість за процентами та комісією. Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки в повному обсязі, а також судові витрати по справі. Рух справи та процесуальні рішення 19.12.2025 позовна заява надійшла до суду та передана на розгляд судді. 25.12.2025 позовну заяву залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків, які усунуто 30.12.2025. 30.12.2025 у справі відкрите провадження. Вирішено розгляд проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Позиції сторін Позивач, який належним чином повідомлений про розгляд справи у позові просив розглядати її у спрощеному позовному провадженні та за відсутності його представника. Представником відповідача у встановлений судом строк подано відзив на позов, у якому він просить відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути з позивача на користь відповідача 6000,00 грн витрат на правову допомогу. Заперечення проти позову зводяться до такого. 1) матеріалами справи не підтверджено укладення самого кредитного договору, погодження ними умов кредитування та надання самого кредиту. З наданих позивачем доказів неможливо дослідити цілісність накладення електронних підписів у кредитному договорі, шлях і метод ідентифікації відповідача в ІТС кредитора при укладенні кредитного договору. Відповідач заперечує отримання одноразового ідентифікатора і не вчиняла жодних дій щодо прийняття пропозиції укласти електронний договір. 2) відсутні докази перерахування кредитних коштів відповідачу. 3) Розрахунок заборгованості не містить ПІП осіб, відповідальних за здійснення бухгалтерської операції і правильність її оформлення. Сам розрахунок не відповідає вимогам закону та долученому договору. 4) позовна вимога про стягнення комісії також є необгрунтованою.5) нарахована сума заборгованості за відсотками є невірною, оскільки строк договору 30 днів, а позивач продовжує нарахування відсотків і після закінчення цього строку. Розмір заборгованості за відсотками не може (за умовами договору) перевищувати 15 грн, і ніяк не може складати 20249,50 грн. 6) зазначено, що відповідач очікує понести витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн, які просить стягнути з позивача. 05.01.2026 надійшла відповідь на відзив від позивача, де, крім іншого, зазначено про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу про яку заявляє сторона відповідача, а також клопотання про витребування доказів від АТ КБ «Приват Банк», яке було задоволене 19.01.2026. 09.02.2026 на виконання ухвали суду про витребування доказів від АТ КБ «Приват Банк» надійшла відповідна інформація та документи. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідно до ст. 247ЦПКУкраїни суд розглядає справу у судовому засіданні за відсутності позивача і відповідача без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Встановлені судом обставини та застосовані норми права Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково, з огляду на таке. Судом встановлено, що 18.03.2019 між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики № 62966. Згідно умов договору: сума позики - 5000,00 грн., проценти - 0,01 % в день від поточного залишку позики, комісія - 1,5 % в день від початкового розміру позики . Нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики 16.04.2019. Строк дії Договору - до повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором. Зазначений договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «32597029». (а.с.15-18) Сторонами також було підписано графік платежів до Договору позики № 62966 від 18.03.2019 та паспорт позики (зазначеним вище одноразовим ідентифікатором. (а.с.19, 21-23) Щодо заперечень відповідача про не укладення електронного договору та відсутність підтвердження електронного підпису. Заперечення сторони відповідача зводяться до тверджень про те, що відповідач не вчиняла дій щодо прийняття пропозиції та не отримувала одноразовий ідентифікатор, а також що неможливо перевірити «цілісність» накладення електронного підпису. Разом з тим, матеріали справи містять текст договору позики №62966 від 18.03.2019, а також паспорт позики та графік платежів, які містять однаковий одноразовий ідентифікатор «32597029» як спосіб підписання, що узгоджується між собою за змістом, датою та істотними умовами (сума, строк, проценти) (а.с. 1523). Відповідач, заперечуючи факт укладення договору, не надала суду жодних належних доказів на підтвердження того, що вказаний одноразовий ідентифікатор був використаний іншою особою, а також не заявляла клопотань про витребування у кредитодавця технічних логів/ідентифікаційних даних, призначення експертизи, огляд електронних носіїв чи інші процесуальні дії, які б об`єктивно підтверджували її твердження. Самі по собі заперечення без доказового підтвердження не спростовують належність та допустимість наданих позивачем доказів. З урахуванням принципів змагальності та розподілу обов`язку доказування (ст. 12, 81 ЦПК України) суд доходить висновку, що твердження відповідача про «неукладення» договору є непідтвердженими, тоді як позивачем надано достатній комплекс взаємоузгоджених доказів укладення правочину в електронній (письмовій) формі. Отримання відповідачем позики у сумі 5000,00 грн. підтверджується договором № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів від 04.08.2017, укладеним між ТОВ «ФК «Елаєнс» та ТОВ «ФК «Гелексі», а також довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» №62966 від 01.09.2025, номер транзакції в системі 1116669716, дата проведення платежу 18.03.2019, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . ( а.с. 12, 13) АТ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів надав інформацію, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] . Інформація про підтвердження операцій станом на 27.01.2026 направляється на фінансовий номер +380683366035. З наданої банком виписки руху коштів по картці № [NUMBER] 18.03.2019 зазначено про поповнення картки, переказ на суму 5000 грн. Таким чином, факт надання відповідачу грошових коштів підтверджується як документами платіжного провайдера/переказу (довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» із реквізитами транзакції), та і банківською випискою емітента картки, що відображає зарахування 5000 грн 18.03.2019. Факт зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, емітований на іі ім`я, додатково підтверджує укладення правочину саме нею. Сукупність цих доказів є достатньою для висновку про передання суми позики, а відтак про виникнення зобов`язання за ст. 1049 ЦК України. Згідно розрахунку заборгованості з 18.03.2019 по 30.07.2025 у відповідача за договором позики № 62966 від 18.03.2019 заборгованість становить в розмірі 27144,75 грн., з яких: 5000,00 грн. - заборгованість за позикою; 14,50 грн сума нарахованих відсотків, 60 грн сума прострочених відсотків, 2175 грн сума комісій, 18000 грн сума прострочених комісій, 69,550 грн. сума прострочених процентів, 19425,00 грн. сума прострочених комісій, 584,58 грн. сума пені за тілом, 5,23 грн. сума пені за процентами, 1305,44 грн. сума пеней за комісіями. (а.с.26-29) Позивач просить стягнути з відповідача 25249,50 грн, тобто 5000,00 грн. - заборгованість за позикою; 14,50 грн сума нарахованих відсотків, 60 грн сума прострочених відсотків, 2175 грн сума комісій, 18000 грн сума прострочених комісій. Доводи відповідача про те, що розрахунок заборгованості не містить окремих реквізитів первинного бухгалтерського документа, самі по собі не є безумовною підставою для відмови в позові, оскільки для цілей цивільного судочинства суд оцінює докази за правилами ст. 76-81,89 ЦПК України, у тому числі в їх сукупності. У цій справі наявні договірні документи та банківські документи щодо руху коштів, а тому суд виходить із підтвердженості факту отримання позики та визначає обсяг сум, які підлягають стягненню, відповідно до закону та умов договору. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч.1 та ч.2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626,628 ЦК України,договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з ч.2ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно дост.1055 ЦК України,кредитний договір укладається у письмовій формі. Як вбачається із договору, підписавши його, відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з умовами кредитування. Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч. 2ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з п. 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно п. 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК. У постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). Якщо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України, неможливо встановити порядок проведення розрахунків між сторонами, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (висновки Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року в справі № 753/8945/19). Позивач, як юридична особа, діяльність якою пов`язана з наданням фінансових послуг і яка є правонаступником особи, яка підготувала проєкт договору позики - є сильнішою стороною у цих правовідносинах, а тому тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь відповідача. Як встановлено судом, за умовами укладеного між сторонами договору, ТОВ «ФК «Гелексі», відповідно до ст. 1048 ЦК України, має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 16.04.2019, а після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, а у разі прострочення позичальником грошового зобов`язання позикодавець має право на стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак у цій справі таких позовних вимог ТОВ «ФК «Гелексі» не заявило, а, тому, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами дії кредитного договору задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами дії кредитного договору є безпідставними. Проценти, які позивач мав право нараховувати у межах строку дії кредитного договору: 5000,00 грн (тіло кредиту) *0,01% (відсотки відповідно умов договору позики)* 29 к.д. (строк дії договору позики) = 14,50 грн (заборгованість за відсотками). Суд звертає увагу, що у розрахунку заборгованості проценти за 18.03.2019 не нараховувались, оскільки умовами договору проценти нараховуються з наступного дня після надання позики, тому нарахування здійснено за 29 календарних днів. У зазначеному вище договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія. Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення п. 1.1.2.2. договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Визнання судом нікчемного правочину (чи окремих його умов) недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.11.2023 у справі №181/384/21 при розгляді справи за аналогічних правовідносин. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»(10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідні висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) та від 13 липня 2022 року у справі 363/1834/17 (провадження №14-53цс21). Відтак суд дійшов висновку, що встановлення комісії за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту є нікчемною умовою кредитного договору, оскільки не зрозуміло, які саме послуги надавались відповідачу, як часто проводились консультаційні та інформаційні послуги з клієнтом, чи проводились вони за вимогою клієнта частіше одного разу на місяць, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21). Суд звертає увагу, що в укладеному сторонами договорі взагалі на зазначено за які послуги нараховується комісія, тому доводи відповідача щодо необґрунтованості комісії суд вважає обґрунтованими, а вимоги позивача в цій частині такими, що задоволенню не підлягають. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає таке. Відповідно до ст.133ЦПКУкраїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст.141ЦПКУкраїни встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 09.07.2025, укладений між ТОВ «ФК «Гелексі» та адвокатом Рудзей Ю.В. (а.с.20), акт від 01.09.2025наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 на суму 5000,00 грн., зокерма: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів Клієнта 1 год 1000 грн., складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в т.ч. попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, позивач 3 год. 3000 грн., формування додатків до позовної заяви (письмові докази) 1 год. - 1000 грн. (а.с.10) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. Під час визначення суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та суті виконаних послуг. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial