Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

17.10.2023 року представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до фермерського господарства "Суворов" про скасування рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення такої ділянки. Позовні вимоги представник позивачки мотивує тим, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належну померлому за життя земельну ділянку площею 5,1396 га, кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. 23.07.2020 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку. Після оформлення своїх спадкових прав на вказане майно, позивачці стало відомо про існування договору оренди земельної ділянки без вказівки на дату, який пройшов реєстрацію у Єланецькому реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП «Центр ДЗК» від 12.12.2007 року №0407014001040, та додаткової угоди про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація 12.12.2007 року №0407014001040) та внесення змін до нього без номеру та дати, відомості про яку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.11.2016 року, згідно яких за життя спадкодавець передав належну йому земельну ділянку в оренду ФГ "Суворов" строком до 29.11.2061 року. Між тим, позивачка впевнена, що її батько не підписував вищевказані договір та додаткову угоду до нього. [PERSON] в усній формі передав свою земельну ділянку в користування, але договірні відносини були не укладені, істотні умови були не визначені та не погоджені. В ході розгляду справи представник позивачки зазначив, що виплачені кошти ФГ «Суворов» [PERSON] вона не вважає орендною платою, а вважає ці кошти платою за використання земельної ділянки чи винагородою за користування земельною ділянкою. Про існування договору оренди земельної ділянки і додаткової угоди позивачка дізналася після того як отримала від [PERSON] копії договорів. Посилаючись на викладене просив суд скасувати рішення державного реєстратора від 29.11.2016 р. індексний номер 32620089 про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки площею 5,1396 га кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, яка розташована на території Великосербулівської сільської ради Вознесенського р-ну (колишній Єланецький) Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та зобов`язати фермерське господарство «Суворов» усунути перешкоди у користуванні зазначеної земельної ділянки та повернути її позивачці. Також просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки всі судові витрати у справі. 23.10.2023 року ухвалою судді Єланецького районного суду Миколаївської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 476/863/23. 20.08.2024 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області призначено у цивільній справі № 476/863/23 судово-почеркознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. 12.03.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області у задоволенні клопотання директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про погодження виконання судово-почеркознавчої експертизи у строк понад 90 календарних днів відмовлено; клопотання представника позивачки про зміну експертної установи щодо виконання призначеної судово-почеркознавчої експертизи та повернення грошових коштів задоволено; замінено експертну установу щодо виконання призначеної судово-почеркознавчої експертизи постановленої у цивільній справі № 476/863/23 на підставі ухвали Єланецького районного суду Миколаївської області від 20.08.2024 року з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на Кропивницьке відділення Київського НДІСЕ. 14.07.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області заяву представника відповідача про виклик експерта задоволено. 29.08.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи відмовлено. 03.11.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області клопотання представника позивачки про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору задоволено, залучено до участі у вказаній цивільній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг у Єланецькій селищній раді. 03.11.2025 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи відмовлено. Позивачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про слухання справи. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідач правомірно володіє і користується спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди та додаткової угоди до нього, укладених з батьком позивачки. Вказані договір та додаткова угода підписані обома сторонами. Впродовж всього часу існування договірних відносин між відповідачем та спочатку батьком позивачки, а потім позивачки, остання належним чином отримувала орендну плату за спірну земельну ділянку. Жодних претензій щодо використання вказаної ділянки чи сплати орендної плати за неї ні від батька позивачки та позивачки не було. Відтак, договір оренди землі та додаткова угода до нього були не лише укладеними, але й виконувались сторонами впродовж тривалого часу. Оскільки позивачка не спростувала факту підписання її батьком договору оренди землі та додаткової угоди до нього, більш того, не заявила вимог про визнання вказаних правочинів недійсними, то у задоволенні її позовних вимог про зобов`язання ФГ «Суворов» усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою та повернення її позивачці слід відмовити. Здійснити розподіл судових витрат, стягнувши їх з позивачки на користь ФГ «Суворов» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі, що буде доведений на дату винесення рішення у справі. В ході розгляду справи представник відповідача зазначив, що належним способом захисту є визнання недійним договору оренди земельної ділянки. Також вказав, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Про існування договору оренди позивачка повинна була дізнатися ще в 2016 році, коли була зареєстрована додаткова угода. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг у Єланецькій селищній раді в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про слухання справи в його відсутність, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував. Вислухавши представників сторін, судового експерта, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході розгляду справи по суті, за життя, батько позивачки [PERSON] був власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1396 га кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, яка розташована на території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку серії МК №043339 від 04.11.2004 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.01.2020 року. 23.07.2020 р. позивачка стала власницею земельної ділянки площею 5,1396 га кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Представник позивачки зазначає, що за життя, а саме в 2007 році, батько позивачки за усною домовленістю, маючи довірчі відносини, так як з головою фермерського господарства «Суворов» перебували в родинних відносинах, без підписання будь-яких договорів оренди передав на тимчасове користування вищевказану земельну ділянку фермерському господарству «Суворов». Про наявність договірних відносин позивачці стало відомо після того, як вона стала власницею земельної ділянки і після чого особисто голова фермерського господарства «Суворов» [PERSON] (рідний дядько позивачки) в папці передав всі документи, що стосувались договірних відносин з їх родиною, в тому числі й договір оренди землі разом з додатковою угодою між [PERSON] та відповідачем. Договір оренди землі пройшов державну реєстрацію у Єланецькому реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП «Центр ДЗК» від 12.12.2007 року № 0407014001040. Також наявна додаткова угода без дати її складання про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки та внесення змін до нього, де строк дії договору продовжено на 49 років. Згідно з інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно в розділі актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права вказано, що строк дії договору складає до 29.11.2061 року з правом пролонгації, вищевказану додаткову угоду було зареєстровано 29.11.2016 року, запис про інше речове право 17706832. Наразі відповідач по справі використовує дану земельну ділянку. Проте, позивачка впевнена, що її батько не підписував вищевказані договір та додаткову угоду до нього. Зважаючи на те, що вирішити дане питання у позасудовому порядку позивачці не вдалось, вона звернулася за захистом своїх порушених прав до суду та просила скасувати рішення державного реєстратора від 29.11.2016 р. індексний номер 32620089 про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки площею 5,1396 га кадастровий номер 4823080400:01:000:0204 та зобов`язати фермерське господарство «Суворов» усунути перешкоди у користуванні зазначеної земельної ділянки та повернути її. Представник позивачки, зазначаючи в судовому засіданні про те, що батько позивачки [PERSON] не підписував договір оренди земельної ділянки та додаткову угоду, заявив клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи з метою встановлення належності [PERSON] підпису, виконаного у договорі оренди землі без дати та у додатковій угоді про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки та внесення змін до нього без дати. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). А тому, відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, 20.08.2024 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області призначено судово-почеркознавчу експертизу. Із висновку експерта № 365/25-27 від 29.05.2025 року виконаного експертом Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України слідує, що підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі без дати, укладеному між [PERSON] та фермерським господарством «Суворов», щодо земельної ділянки загальною площею 5,14 га, зареєстрованому Єланецьким реєстраційним округом МРФ ДП «Центр ДЗК» від 12.12.2007 за № 0407014001040, який міститься на п`ятому аркуші у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець), виконаний не самим [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у додатковій угоді про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 12 грудня 2007 року № 0407014001040) та внесення змін до нього, укладеній між [PERSON] та фермерським господарством «Суворов», згідно якої [PERSON] продовжив строк дії договору з фермерським господарством «Суворов» на 49 років, який міститься в розділі «Реквізити сторін» в графі «____М. [PERSON] », виконаний не самим [PERSON] , а іншою собою, з наслідуванням якогось зі справжніх підписів [PERSON] , шляхом попереднього тренування. Положеннями ст.110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. За змістом статті 11 ЦК України - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України - передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Стаття 207 ЦК України - встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» - визначено істотні умови договору оренди землі, відсутність хоча б однієї з них, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони не досягли згоди з істотних умов договору оренди землі, то такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Представник позивачки звернувся до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні належною позивачці земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача повернути її власнику з тих же підстав, що батько позивачки [PERSON] не підписував договір оренди землі та додаткову угоду до нього та не погоджував їх умов. В ході розгляду справи встановлено, що договір оренди земельної ділянки без вказівки на дату, який пройшов реєстрацію у Єланецькому реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП «Центр ДЗК» від 12.12.2007 року №0407014001040 та додаткова угода про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація 12.12.2007 року №0407014001040) та внесення змін до нього без номеру та дати, відомості про яку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29.11.2016 року не підписані батьком позивачки [PERSON] , внаслідок чого вони є неукладеними, а тому земельна ділянка, кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, площею 5,1396 га, що належить позивачці, знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Згідно ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності ч.2 ст. 152 ЦК України - власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Також, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 16.06.2020 року № 145/2047/16-ц з приводу реєстрації договору оренди, так як позивачка є власницею земельної ділянки кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, площею 5,1396 га, а відповідач у фактичному користуванні якого без установлених законом підстав знаходиться вказана земельна ділянка, своїми діями, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушує права позивачки, як власниці земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні позивачкою своїм майном, тому порушене право позивачки підлягає захисту, що полягає в усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача повернути її власнику. Разом із тим, реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивачки на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 5,1396 га кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, яка розташована на території Великосербулівської сільської ради Вознесенського району (колишній Єланецький) Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що реєстрація неукладеного сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. Отже, реєстрація права оренди за орендарем на вказану земельну ділянку, коли договір оренди орендодавець фактично не підписувала (правочин є неукладеним), не відповідає вимогам закону. За таких обставин, реєстрація права оренди за відповідачем на підставі неукладеного договору оренди землі не відповідає вимогам закону. У статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У розумінні положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Такі висновки викладені в Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 20 квітня 2022 року справа № 454/148/20, який при винесенні постанови посилався на аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, провадження № 61-13586 св 20. Таким чином, суд вважає, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права оренди є ефективним способом захисту порушеного права позивачки, яке призведе до відновлення її порушеного права, адже таке скасування призведе до виключення з Державного реєстру інформації щодо права оренди відповідача, який не укладався і не підписувався. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині скасування державної реєстрації іншого речового права на підставі договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до нього. Посилання представника відповідача на існування договірних відносин між сторонами, оскільки позивачка належним чином отримувала орендну плату за спірну земельну ділянку, жодних претензій щодо використання вказаної ділянки чи сплати орендної плати позивачки не заявляла, а тому договір оренди землі та додаткова угода до нього були не лише укладеними, але й виконувались сторонами впродовж тривалого часу суд не приймає до уваги. Із матеріалів справи слідує, що позивачка отримала плату за оренду іншої земельної ділянки з кадастровим номером 4823080400:04:000:0406, яка не є предметом розгляду вказаної справи. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків тощо. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи підстави позову, наведені представником позивачки у позовній заяві, де позивачка наполягає на скасуванні рішення державного реєстратора від 29.11.2016 року про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди), повернувши їй земельну ділянку, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивачка як власниця земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). З огляду на викладене, не заслуговують на увагу доводи представника відповідача щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту, оскільки належним та ефективним способом захисту є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Судова практика розмежовує застосування позовної давності за віндикаційними та негаторними позовами. Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Водночас на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) поширюються приписи про застосування позовної давності. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21. За обставинами, встановленими у цій справі, належним способом захисту прав позивачки є звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки та її повернення. До таких вимог не застосовується позовна давність. З урахуванням того, що цей позов є негаторним, який може бути пред`явлено упродовж всього часу тривання правопорушення, суд відхиляє посилання представника відповідача про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги представника позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved