Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Литвин В.В. надійшла заява, в якій вона просить суд вирішити питання щодо розподілу понесених судових витрат у цивільній справі, а саме витрат на правову допомогу, поновивши строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення. Представник позивача, зазначила, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 30 000,00 грн, що підтверджується повним пакетом документів: договором про надання правничої допомоги № 14/05-2025/1 від 14.05.2025; додатковою угодою від 23.01.2026; звітом про надані правничі послуги; актом надання правничих послуг; рахунком-фактурою від 23.01.2026; ордером адвоката. Водночас ціна позову становила 20 500,00 грн, рішенням суду позов було задоволено у розмірі 5 000,00 грн, що складає 24,39 % задоволених вимог від усіх заявлених вимог. Отже, пропорційна сума витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню, становить: 7 317,07 грн., яку представник позивача просила задовольнити. 03.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання, відповідно до якого представник відповідача просив повністю відмовити у стягненні з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки судом задоволено частково вимога щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., при цьому позивачем заявлено клопотання про стягнення на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 317,07 грн., що значно перевищує задоволені вимоги. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом заяви за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та докази щодо витрат за надання правової допомоги, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення з наступних підстав. Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог . У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Статтею 270 ЦПК України в п.3 ч.1 передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Судом встановлено, що 20.01.2026 рішенням суду позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000 грн 00 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Також з відповідача стягнуто на користь позивача судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп. Проте в рішенні не вирішено питання судових витрат про надання правової допомоги, понесених позивачем. У позовній заяві представником позивача зазначено орієнтовну суму судових витрат на правову допомогу 20000,00 гривень та зазначено про подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат в строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Частиною 1статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 2 частини2статті137 ЦПК України необхідною умовою розподілу витрат на адвоката є надання доказів, які підтверджують їх здійснення. За змістом пункту 1 частини 2 статті 137, частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката суд встановлює і розподіляє згідно з умовами договору про надання правничої допомоги в разі наявності відповідних доказів(договорів, рахунків, тощо) щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Траел Кансел» - адвокатом Литвин В.В. було укладено договір про надання правової допомоги від 21.05.2025, відповідно до п.п 1.1. якого предметом договору є юридичні (адвокатські) послуги щодо надання правової допомоги та здійснення представництва прав та інтересів Клієнта в органах державної влади, зокрема, в судах України тощо з приводу надання консультацій та представництва інтересів Клієнта з приводу захисту його законних прав та інтересів. З п. 3.1. Договору про надання правової допомоги від 21.05.2025 вбачається, що клієнт зобов`язується сплатити Бюро вартість юридичних послуг (гонорар), що надаються у порядку та строки, визначені у додаткових угодах (замовленнях), які є невід`ємною частиною Договору шляхом сплати виставлених Бюро рахунків за послуги. Відповідно до додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги сума фіксованого гонорару збільшилася до 30000,00 грн. Відповідно до звіту про надання професійної правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №14/05-2025-1 від 14.05.2025, адвокат надав такі адвокатські послуги: аналіз обставин справ та документів 4000,00 грн.; юридична кваліфікація правовідносин 3000,00 грн.; підготовка та подання позовної заяви 10000,00 грн.; формування та подання доказової бази 4000,00 грн.; підготовка процесуальних документів у ході справи 4000,00 грн.; представництво інтересів у суді 3000,00 грн; завершальний етап розгляду справи 2000,00 грн. Загальна вартість наданих правничих послуг 30000,00 грн. Відповідно до рахунку-фактури №1/260 від 23.01.2026 загальна сума, що підлягала сплаті позивачем - 30000,00 грн. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність від» 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару Адвоката встановлений сторонами Договору у фіксованому розмірі та він не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, а отже є визначеним (постанова ВС від 28.12.2020 р., справа №640/18402/19, р.№93859342). Фіксований розмір гонорару Адвоката також враховує підготовку до засідання, час на прибуття до суду та очікування засідання, що є невідворотним, не залежить від волі чи бажання Адвоката, на що також витрачається робочий час Адвоката, коли він не може займатися іншою оплачуваною роботою (п.38 постанови ВС від 26.10.2022р., справа №910/4277/21, р.№107100592). Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. На вказаному наголошено Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у справі №280/5176/20 (п.94 постанови від 02.12.2021 року, р.№101608848). Згідно висновку КЦС ВС від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19 (пр.№61-10459св20, р.№97700586) визначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial