Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2024 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2600 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.09.2024, про що склав власноручно написану розписку. Того ж дня, 09 березня 2024 року [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 5600 долар США в гривневому еквіваленті, що складало 254 000 гривень. Вказані грошові кошти [PERSON] обіцяв повертати щомісячними платежами по 6000 гривень на карту, про що склав власноручно другу розписку. На момент подання позову [PERSON] здійснив часткове погашення боргу за вказаною розпискою, проте не сплаченою залишила сума у розмірі 209200 грн. У зв`язку з тим, що [PERSON] грошові кошти отримані 09 березня 2024 року повернув лише частково, за домовленістю сторін [PERSON] були написані нові розписки відповідно до змісту яких 22 жовтня 2024 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2600 $ (доларів США). Дату повернення позики сторони у розписці не визначили. Також цього ж дня [PERSON] була складена друга розписка, відповідно до змісту якої 22 жовтня 2024 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 209200 грн., дату повернення позики сторони в розписці не визначали. 20.03.2025 [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено Претензію про сплату заборгованості за договорами позики з вимогою повернути [PERSON] суму боргу у розмірі 209200 грн. та 2600 доларів США впродовж 30 днів з моменту отримання даної претензії. Зазначену претензію відповідач отримав 25.03.2025. Ціна позову становить 317 753,38 грн. і складається з 209 200,00 грн. за однією розпискою і 108 553,38 грн. (еквівалент 2600 дол. США) за другою розпискою. Згідно з офіційним курсом гривні до іноземних валют станом на день подання позовної заяви 1 долар США дорівнює 41,7513 грн. Отже, станом на дату поданої позовної заяви 2600 дол. США еквівалентно 108 553,38 грн. Враховуючи вищевикладене просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 22 жовтня 2024 року у сумі 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США; суму боргу за договором позики від 22 жовтня 2024 року у сумі 209 200 грн. та понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. 10 липня 2025 року та 18 вересня 2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли пояснення у якому останній зазначив, що розписка, на підставі якої подано позов, була написана ним заднім числом під психологічним тиском та шантажем з боку позивача. Також ці кошти є майновим поділом при розлученні по справі 544/1917/23, яка розглядалась у цьому ж суді без розподілу майна. Зазначив, що позивач змушувала його підписувати розписки, погрожуючи «дати хід» іншій справі, у якій він фігурую з її вини; вимагала підписання кількох розписок, зокрема зазначена у матеріалах справи розписка є вже третьою за рахунком; також зазначив, що фактичної передачі коштів при написанні розписки не відбувалося. Більше того, у розписці відсутня дата повернення коштів. У усних домовленостях між мною та позивачем було погоджено, що кошти (у разі їх фактичного отримання) мали б виплачуватися частинами помісячно, однак позивач вимагає повернення всієї суми одноразово, посилаючись на розписку. Враховуючи викладене, вважає позовні вимоги безпідставними. 15 грудня 2025 року від позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення у яких остання зазначила, що між нею та відповідачем, який на момент виникнення зобов`язань був її чоловіком, існували фінансові домовленості щодо повернення коштів, які вона надала йому з власних заощаджень та частково з коштів, позичених її матір`ю. Позивач не погоджується із твердженнями відповідача, що він писав розписку, нібито під «шантажем», це не відповідає дійсності. Розписки були написані добровільно, до будь-яких суперечок. У переписці наданій до пояснень видно, що відповідач сам ініціював створення розписок і визнавав свій борг. Жодних вимог, погроз чи тиску з її боку не було лише законні прохання про повернення коштів. Таким чином, розписки є дійсними письмовими доказами, які підтверджують факт позики відповідно до статей 1046-1049 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищевикладене просить суд визнати факт боргових зобов`язань відповідача [PERSON] переді нею; стягнути на її користь суму боргу: 209 200 гривень та 2 600 доларів США; визнати чинними розписки відповідача як підтвердження боргу. Ухвалою суду від 26 травня 2025 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Додатково вказала, що у період з жовтня 2020 року по вересень 2023 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Останнім часом вона від`їжджала закордон на заробітки, звідки в неї і кошти які вона дала в борг відповідачу. Кошти надавала в борг відповідачу вже після того як розірвали шлюб і ці кошти ніякого відношення не мали до поділу майна. Позов про поділ майна позивач не подавала. Надала до суду оригінали розписок, що підтверджують наявність боргу перед позивачем. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався, лише надав до суду письмові пояснення, де виклав свою позицію, щодо позову. Відповідно відповіді № 1333595 від 30.04.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] . Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними, згідно ст. 77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Частиною другою ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що у період часу з 02.10.2020 року по 19.09.2023 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчать факт викладені у рішенні про розірвання шлюбу. Останнє ніким не оспорювало ся в апеляційному порядку. 09 березня 2024 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2600 доларів США. Вказані грошові кошти [PERSON] зобов`язувався повернути до 01.09.2024, про що склав власноручно написану розписку. Того ж дня, 09 березня 2024 року [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 5600 долар США в гривневому еквіваленті, що складало 254 000 гривень (двісті п`ятдесят чотири тисячі гривень). Вказані грошові кошти [PERSON] обіцяв повертати щомісячними платежами по 6 000 гривень на карту, про що склав власноручно другу розписку. На момент подання позову [PERSON] здійснив часткове погашення боргу за вказаною розпискою, проте не сплаченою залишилася сума у розмірі 209 200 грн. (а.с. 10-11). В зв`язку з тим, що [PERSON] грошові кошти отримані 09 березня 2024 року повернуто лише частково, ним були написані нові розписки відповідно до змісту яких 22 жовтня 2024 року [PERSON] (паспорт [NUMBER] , видані Пирятинським РС УДМС України в Полтавській області, 2016 року, зареєстрований адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), отримав від [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий - Звенигородським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області №7117 21.10.202 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) грошові кошти у розмірі 2600 $ (доларів США), дату повернення позики сторони у розписці не визначили (а.с. 55). 22 жовтня 2024 року [PERSON] було складена другу розписку відповідно до змісту якої 22 жовтня 2024 року [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Пирятинським РС УДМС України Полтавській області, 2016 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податі [NUMBER] ), отримав від [PERSON] (паспорт [NUMBER] , виданий Звенигородським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області №7117 21.10.2020, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової карт платника податків [NUMBER] ) грошові кошти у розмірі 209 200 грн., дату повернення позики сторони у розписці не визначили (а.с. 56). 20.03.2025 [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено Претензію про сплату заборгованості за договорами позики з вимогою повернути [PERSON] суму боргу в розмірі 209200 грн. (двісті дев`ять тисяч двісті гривень) та 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США впродовж 30 днів з моменту отримання даної претензії, яку відповідачем було отримано 25.03.2025, що підтверджується роздруківкою PrintScreen з сайту АТ «Укрпошта» за номером відправлення 1950200032618 (а.с. 13-16). Згідно з офіційним курсом гривні до іноземних валют станом на день подання позовної заяви - 1 долар США дорівнює 41,7513 грн. Отже, станом на дату подачі позовної заяви 2600 дол. США еквівалентно 108 553,38 грн. Загальна сума заборгованості становить 317 753,38 грн. і складається з 209 200,00 грн. та 108 553,38 грн. (еквівалент 2600 доларів США) за розписками. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання підлягає виконанню у визначений в ньому строк (термін), якщо останній було ним передбачено. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, якою передбачена валюта виконання грошового зобов`язання, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов`язання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до норм ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання та не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Щодо стягнення з відповідача грошових коштів в іноземній валюті. Відповідно до правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Постанові Пленуму Суду № 5 від 30.03.2012, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. При цьому суд керується висновками Великої палата Верховного Суду, постанова від 4 липня 2018 року (справа № 761/12665/14-ц). Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2019 року у справі №752/18552/17. Відповідач не виконав умови укладених з позивачкою договорів позики, оформлених письмово та підтверджених відповідними розписками, оскільки у визначені сторонами строк кошти не повернув, отже боржник зобов`язаний сплатити позивачці суму основного боргу. Наявність будь-яких інших умов договорів, ніж ті, які передбачені безпосередньо даними документами, відповідачем доведено не було. Зокрема, не доведено, що укладення договорів не було добровільним, або було наслідком дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені у договорах позики. Не було відповідачем доведено і факт безгрошовості договорів позики. Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму позики у строк, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів у сумі 2600 доларів США та 209 200,00 грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Будь яких інших доказів (зокрема і письмових), що спростовували б чи підтвердили факти викладені відповідачем у своїх поясненням, останнім не було надано. Наявність оригіналу боргової розписки є основним доказом укладення договору позики та факту передачі коштів. Вона підтверджує зобов`язання повернути борг і свідчить про отримання грошей позичальником. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Сплата позивачем судового збору у сумі 3178,00 грн. підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.43373881902.1 від 28.04.2025 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України у сумі (а.с. 1, 24). Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 06.03.2025 (а.с. 17-18), Додатковою угодою № 1 до Договору про надання правової допомоги б/н від 06.03.2025, Актом № 1 приймання передачі послуг наданих відповідно до Договору про надання правничої допомоги б/н від 06.03.2025, квитанцією КС № 28/04/25 від 28.04.2025 на суму 5000 грн. (а.с. 20-22). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору у розмірі 3178,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved