Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Брестівського старостинського округу, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гелетей Любов Володимирівна про визнання права власності на частку спадкового майна. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] та витягом про реєстрацію спадкової справи у спадковому реєстрі № 74488655. Спадкова справа заведена 20.08.2025 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гелетей Л. В. за № 57/2025. На день смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, яке складається з домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Заповіту спадкодавець не залишив. Згідно з довідки приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гелетей Л. В. від 02.09.2025 року за № 89/02-14, спадкоємцями за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] є : [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (дружина). Позивачка, [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття своєї частки у спадщині за законом за померлим батьком, однак такій було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності. Відтак, враховуючи, що спадкоємці першої черги на момент смерті спадкодавця були зареєстровані за адресою, де спадкодавець був власником спільного сумісного майна подружжя, отже спадщину усі спадкоємці першої черги (дружина, донька, син) прийняли вчасно. Таким чином, враховуючи вищенаведене, позивачка просить визнати за нею право власності на 1/6 частину спадкового майна у спільній сумісній власності за адресою: [ADDRESS] , яке залишилось після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер - [INFO] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову. Представник Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Брестівського старостинського округу в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гелетей Любов Володимирівна в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином. 06.10.2025 року представник відповідача подала відзив на позов, в якому заперечила проти позовних вимог. Зазначила, що спадкодавець був власником спільного сумісного майна подружжя не відповідає дійсності. Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , з грудня 2002 р. жодного дня не проживав за адресою [ADDRESS] і сумісного господарства з [PERSON] , [INFO] не вів. Враховуючи вказані обставини, просить відмовити в задоволенні позову. 16.10.2025 року представник позивача подала відповідь на відзив, в якому заперечила щодо доводів, зазначених у відзиві про те, що спадкодавець нібито проживав за іншою адресою, зазначає, що такі доводи не підтверджені жодними або допустимими доказами і відповідно не можуть вважатися достовірними для встановлення фактичних обставин справи.Таким чином, позовні вимоги у цивільній справі підлягають задоволенню у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, його представника, заперечення відповідача, представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.07.2000 року [PERSON] , [INFO] , батьками такої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] 18.11.2000 року уклала шлюб з [PERSON] , після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 03.12.2020 року (а.с.10). Після смерті [PERSON] , 20.08.2025 року, приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гелетей Л. В. заведена спадкова справа за № 57/2025 (а.с. 20). З листа Чинадіївської селищної ради Брестівського старостинського округу 21.08.2025 року за № 4463/06-17/08.2025 вбачається, що станом на 02.12.2020 року, на день смерті [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та помер [INFO] за вищевказаною адресою були зареєстровані наступі особи: [PERSON] , [INFO] - дружина, [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - зять, [PERSON] , [INFO] - онук, [PERSON] , [INFO] - онука, [PERSON] , [INFO] онука (а.с.21). В довідці приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Гелетей Л. В. від 02.09.2025 року за № 89/02-14 зазначено, що спадкоємцями за законом після смерті [INFO] [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] є : [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (дружина) (а.с. 22). Таким чином позивачка, як спадкоємець за законом звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття своєї частки у спадщині за законом за померлим батьком, однак такій було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності, що підтверджується листом приватного нотаріуса Мукачівського міськрайонного суду 02.09.2025 року № 91/02-14 (а.с. 23). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі позивачка посилається, зокрема, на те, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, позивачка звернулася до суду із метою захисту свого спадкового права. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у ст. 1261 ЦК України. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як роз`яснив Вищий спецiалiзований суд України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Заперечуючи проти позову представник відповідача, зазначила, що той факт, що спадкодавець був власником спільного сумісного майна подружжя не відповідає дійсності. Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , з грудня 2002 р. жодного дня не проживав за адресою [ADDRESS] і сумісного господарства з [PERSON] , [INFO] . Однак разом з тим, заперечуючи проти позову представником відповідача належених та допустимих доказів не надано, а відтак доводи представника не підтверджені жодними або допустимими доказами і відповідно не можуть вважатися достовірними для встановлення фактичних обставин справи, враховуючи наступне. Згідно із ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. (Постанова Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №344/5528/22). У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Саме собою посилання на те, що нерухоме майно, належить на праві особистої власності [PERSON] , не є достатнім фактом для визнання майна її особистим майном. Відтак, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що вищезазначене нерухоме майно, а саме будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] як подружжю у період їх спільного проживання, а відтак є спільним майном подружжя. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатністьі взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, заперечуючи проти позову представником відповідача не спростовано презумпції спільного майна подружжя, а відтак враховуючи те, що нерухоме майно придбано сторонами у період шлюбу, то воно визнається судом спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Враховуючи вищевикладене, із врахуванням того, що позивач прийняв спадщину на належне спадкодавцеві майно, однак свідоцтва про право на спадщину отримати не може, про що свідчить постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, то суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення та слід визнати за [PERSON] права власності на 1/6 частки спадкового майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі наведеного,

Outcome: approved