Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] в особі представника адвоката Веніамінової А.П. звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію особи. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що [INFO] , о 19:00 на вебсайті «Телеканал УНТ Українське Народне Телебачення» [INFO] здійснено розміщення та поширення загальнодоступної публікації під заголовком: «Чи буде у центрі уваги НАБУ, САП, ДБР справа про рекордний хабар в Обухівському суді?», яка містить недостовірну та неправдиву інформацію щодо позивачки - [PERSON] , неправдиві фактичні твердження щодо неї, які принижують її честь та гідність, порушують особисті немайнові права, а саме - втручання в її особисте та сімейне життя та право на ім`я, завдають шкоди діловій репутації, а також завдають репутаційних ударів стосовно доброчесності позивачки, умисно створють у споживачів інформації викривлені уявлення про поведінку та риси характеру позивачки, які не відповідають дійсності. Позивачка [PERSON] просила суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію Позивачки інформацію у зазначеній публікації, зобов`язати власника веб-сайту: [INFO] та володільця облікового запису ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» та автора публікації - [PERSON] її спростувати та зобов`язати власника веб-сайту: [INFO] та володільця облікового запису ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» та автора публікації - [PERSON] видалити з публікації інформацію відносно [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 24.07.2025 від представника позивача на адресу суду надійшло клооптання про долучення до матеріалів справи відповіді на адвокатські запити, що сайт на якому первинно було розміщено інформацію, жодного відношення до війсткової частини немає. Крім того, представник позивача просив суд долучити до матеріалів справи рекомендаційний лист за підписом Керуючого партнера АК «[PERSON] та [PERSON]» від 25.12.2023, який фактично є характеристикою позивачки та, на думку сторони позивача, частково спростовує недостовірну інформацію, наведену у публікації від 21.11.2024. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.09.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій представник позивача просив заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та представник ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, заяви про відкладення чи про розгляд справи без участі відповідачів до суду не надходило, так само як і відзиву чи письмових заперечень щодо заявлених позовних вимог. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що [INFO] , о 19:00 на вебсайті «Телеканал УНТ Українське Народне Телебачення» [INFO] здійснено розміщення та поширення загальнодоступної публікації під заголовком: «Чи буде у центрі уваги НАБУ, САП, ДБР справа про рекордний хабар в Обухівському суді? », яка містить недостовірну та неправдиву інформацію щодо позивачки - [PERSON] , неправдиві фактичні твердження щодо неї, які принижують її честь та гідність, порушують особисті немайнові права, а саме - втручання в її особисте та сімейне життя та право на ім`я, завдають шкоди діловій репутації, а також завдають репутаційних ударів стосовно доброчесності позивачки, умисно створють у споживачів інформації викривлені уявлення про поведінку та риси характеру позивачки, які не відповідають дійсності. Судом встановлено, що поширена публікація, яка є предметом спору, має наступний зміст: «Тилові щури Обухівського району Київської області пожвавилися на фоні проблем на фронті. В Обухівському районі столичної агломерації продовжує процвітати і навіть активізувалося звичне там ще з довоєнних часів земельне та інше рейдерство. На манежі все ті ж - широко відомий своїми нездоровими нахилами «ресторатор» [PERSON] , який помічений у черговому рейдерському захопленні чужої власності та аферах у сфері страхування. Саме [PERSON] спрямовує дії свого «багаторазово перевіреного» юрисконсульта [PERSON] та її коханця - судді [PERSON], якого вона увела у своєї колишньої шефіні - адвокатки [PERSON]. «Наш Борюсік» має великі зв`язки в суддівській системі. Зовсім нещодавно Вища кваліфікаційна комісія суддів навіть підтвердила його відповідність займаній посаді. Що вже на цьому фоні казати про «можливості» в Обухівському районному суді. Схема чергової афери, як зазначає джерело, близьке до судової системи, передбачає «порушення низки цивільно-правових угод через ініціювання судових процесів і позовів за допомогою прикормленої судді» з метою відібрання чужої власності не лише в Обухівському, а й інших районах Київської. області. При цьому слід зазначити, що [PERSON] , вкотре грошима вирішуючи свої «каламутні питання», у тому числі пов`язані із розглядом справ у суді, навіть на третій рік війни копійкою не допоміг ні вимушеному переселенцю, ні нашим героям на фронтах. Чи потрібно говорити про корупцію під час війни? Як боротися з тиловими пацюками у сучасних реаліях? Чи буде зірвано рейдерську атаку, замішану на хабарі зовсім вже непристойного масштабу, завдяки втручанню правоохоронців? Все це - аж ніяк не риторичні питання». Вказаний текст публікації містить інформацію із прямим згадуванням імені позивачки: «… Саме [PERSON] спрямовує дії свого «багаторазово перевіреного» юрисконсульта [PERSON] та її коханця - судді [PERSON] , якого вона увела у своєї колишньої шефіні - адвокатки [PERSON]…». Суд погоджується з доводами позивачки про те, що у поширеній відповідачами публікації з прямим згадуванням імені позивачки відображена інформація негативного характеру, яка принижує честь й гідність позивачки та завдає шкоди її діловій репутації. З матеріалів справи вбачається, що Відповідачами поширена інформація з прямим згадуванням імені позивачки щодо того, що вона обіймає посаду юрисконсульта: «…дії свого «багаторазово перевіреного» юрисконсульта [PERSON]…», що, відповідно, впливає на статус позивачки та створює у споживачів інформації стійку думку про позбавлення позивачки статусу адвоката; що Позивачка звільнена з основного місця роботи та не працює на посаді адвоката у Адвокатському об`єднанні «Адвокатська компанія «[PERSON] та [PERSON]», керівником якого є [PERSON] : «…своєї колишньої шефіні - адвокатки [PERSON]…»; що соціальна поведінка Позивачки суперечить прийнятим у суспільстві моральним та соціальним нормам, а саме, що Позивачка нібито зруйнувала сімейне життя керівниці свого основного місця роботи та нібито вступає у позашлюбний зв`язок з чоловіком своєї керівниці: «…[PERSON] та її коханця - судді [PERSON] , якого вона увела у своєї колишньої шефіні - адвокатки [PERSON]…». Суд встановив, що інформація, поширена про [PERSON] не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою, містить саме фактичні дані, які не відповідають дійсності, а не оціночні судження. Судом встановлено, що позивачка - [PERSON] відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України здійснює адвокатську діяльність на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4414 від 17.02.2011 р., виданого Київською міською КДКА та обліковується у Раді адвокатів міста Києва, що підтверджується копією свідоцтва та витягом з Єдиного реєстру адвокатів України, які містяться в матеріалах справи. [PERSON] не обіймає посаду юрисконсульта, а з 02 березня 2017 року по теперішній час працює на посаді адвоката у Адвокатському об`єднанні «Адвокатська компанія «[PERSON] та [PERSON]». Керуючим партнером та засновником Адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія «[PERSON] та [PERSON]» (код ЄРДПОУ: 41144601) є [PERSON] . Вказане підтверджується трудовою книжкою [PERSON] серії [NUMBER] , наказом № 2-к від 01.03.2017, виданим керуючим партнером АК «[PERSON] та [PERSON]» [PERSON] та довідкою від 28.05.2025 № 12-05/25 за підписом керуючого партнера АК «[PERSON] та [PERSON]» [PERSON]. Суд погоджується з доводами позивачки, що у поширеній публікації відображена інформація негативного характеру щодо особи позивачки, яка порушує її немайнові права, а саме: у вигляді прямого згадування імені позивачки у контексті її нібито аморальної поведінки. Також, суд погоджується з доводами позивачки, що у публікації прямо ототожнено її з клієнтом при виконанні Позивачкою своїх професійних обов`язків, стандартів та етичних норм, що вбачається неналежним втручанням в адвокатську діяльність та порушенням прав адвоката. Вирішуючи питання про те, хто повинен відповідати за вимогами, заявленими позивачем, суд враховує таке. У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 викладено висновок про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет, власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. У таких випадках, власник веб-сайту визначається у договорі, укладеному з реєстрантом доменного імені. Інформація щодо власника веб-сайту може бути отримана у хостинг-провайдера веб-сайту. Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що належним відповідачем/відповідачами у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та заначити в позовній заяві. Автором Публікації, як вбачається з її змісту, є «[PERSON] Інформаційне агентство УНТ». Згідно з довідкою з відомостями про власника вебсайту (вебсторінки), реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення» № 1/2025-Д від 08.01.2025 р., виданою Центром компетенції з формування доказів у мережі Інтернет "Веб-Фікс» власником веб-сайту: https://unt.ua є володілець облікового запису - ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення». Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ) директором ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» (ЄДРПОУ 45397891) є [PERSON] . Виходячи із встановлених обставин та наданих доказів суд приходить до висновку, що автор публікації та директор ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» (ЄДРПОУ 45397891) є одна й та ж особа - [PERSON] . Отже, поширена публікація розміщена на офіційному сайті відповідача ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення», який є власником сайту, а автором публікації є [PERSON] , а відтак, вказані особи повинні нести відповідальність щодо достовірності поширеної інформації. Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Нормами статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 201 ЦК України зазначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, N 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації" чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Разом з тим, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Поширена відповідачами про позивача інформація містить посилання на конкретні факти та події, носить стверджувальний характер та не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача, а тому інформацію, поширену ним у публікаціях можна перевірити на предмет її дійсності. При цьому, як випливає із загального змісту тексту публікації, його стилістичних особливостей, значень лексем, за допомогою яких характеризується діяльність позивачки, можна стверджувати, що у загальному контексті висловлювань ці словосполучення та фразові єдності мають виражену негативну конотацію, тобто є носіями негативної інформації, а зміст текстового матеріалу полягає у змалюванні негативного образу позивачки, яка здійснює протиправні дії та веде аморальний спосіб життя. Отже, з тексту поширеної інформації убачається, що вона є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань відповідачами суду надано не було. Указана публікація була розміщена в мережі Інтернет, що надає доступ до неї необмеженому колу осіб, а вільний доступ до неї створює такі умови, що підтверджує обставину поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Звітом за результатами проведеної фіксації та дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 06.01.2025 № 9/2025-ЗВ, виконаного Центром компетенції з формування доказів у мережі Інтернет "ВЕБ-ФІКС», за результатами дослідження змісту зафіксованої веб-сторінок за адресами в мережі Інтернет встановлено та зафіксовано веб-сторінку за посиланням [INFO] (id: [NUMBER] ), яка містить публікацію відносно Позивачки. Вказаним звітом підтверджується, що в подальшому вказана публікація була опублікована за гіперпосиланнями на 30-ти сайтах та станом на день виготовлення звіту мала 166 426 переглядів. Під час судового розгляду відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження інформації, яку містить публікація, що суперечить положенням ст. ст. 76 - 84 ЦПК України. Відтак, вказана інформація щодо [PERSON] порушує її права, оскільки відповідачами не доведено правдивості поширеної інформації широкому колу осіб. Частиною 1 статті 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до норм частин 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію та у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до ч. 2 ст. 278 ЦК України, якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Тлумачення ч. 2 ст. 278 ЦК України свідчить, що з метою захисту особистого немайнового права законодавець допускає застосування різних способів захисту. У разі поширення в мережі «Інтернет» інформації, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з інтернету є належним способом захисту. Такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду Постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/10624/21 (провадження № 61-1711св23), даючи оцінку ч. 4 ст. 32 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, оскільки під час розгляду справи встановлено недостовірність поширеної відповідачами стосовно позивачки певної інформації у публікації у мережі Інтернет, на підставі частини другої статті 278 ЦК України суд вважає законними вимоги щодо зобов`язання власника сайту - ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» та автора [PERSON] спростувати недостовірну інформацію у спосіб, аналогічний до способу її поширення, а також щодо зобов`язання власника веб-сайту: [INFO] та володільця облікового запису ТОВ «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» (код ЄДРПОУ 45397891) та автора публікації - [PERSON] видалити інформацію стосовно позивачки. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що позовна заява [PERSON] в особі представника адвоката Веніамінової Антоніни Павлівни до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Українське народне телебачення» про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію особи підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved