Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

02.12.2025 [PERSON] представник позивача [PERSON] подав до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що позивач [PERSON] у період з 25.06.2012 по 03.10.2024 перебував у трудових відносинах із Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі Відповідач), працюючи водієм автотранспортних засобів, зайнятим на транспортуванні гірничої маси у технологічному процесі в кар`єрі. 03.10.2024 позивача звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України. Виконання трудових обов`язків здійснювалося в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, зокрема загальної транспортної вібрації та аерозолів фіброгенної дії. Згідно з інформаційною довідкою про умови праці при підозрі на хронічне професійне захворювання, умови праці позивача віднесено до 3 класу 2 ступеня шкідливості, а за рівнем загальної вібрації до 3 класу 1 ступеня шкідливості. Загальна оцінка умов праці 3 клас 2 ступеня («шкідливі»). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 25.09.2025 року встановлено, що у Позивача наявна вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з ускладненнями, зокрема церебрально-периферичною ангіодистонією, гіпертонічною хворобою ІІ стадії, ішемічною хворобою серця (стенокардія напруги ФК ІІ), полірадикулонейропатією на шийному та попереково-крижовому рівнях, із вираженим больовим та м`язово-тонічним синдромами та іншими ураженнями опорно-рухового апарату. Представник позивача зазначає, що протягом тривалого часу позивач проходив амбулаторне та стаціонарне лікування, що підтверджується медичною документацією. Стан його здоров`я характеризується хронічним больовим синдромом, обмеженням рухливості, онімінням кінцівок, підвищенням артеріального тиску, запамороченням, загальною слабкістю та іншими симптомами, які істотно впливають на якість життя. Захворювання має хронічний, прогресуючий характер та потребує постійного медикаментозного лікування і реабілітаційних заходів. У зв`язку з цим позивач зазнає значних моральних страждань, що проявляються у фізичному болю, психологічному дискомфорті, втраті звичних життєвих зв`язків, зниженні рівня соціальної активності, усвідомленні залежності від сторонньої допомоги та медикаментів, що принижує його гідність та негативно впливає на емоційний стан. На думку представника позивача, професійне захворювання виникло внаслідок порушення відповідачем вимог законодавства про охорону праці, невжиття достатніх заходів щодо забезпечення безпечних умов праці та недопущення перевищення гранично допустимих рівнів шкідливих факторів. З огляду на викладене, представник позивача просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, у розмірі 400 000,00 грн. без утримання податків та обов`язкових платежів. Позивачем згідно із вимогами ч. 1ст.276 ЦПК України подано письмове клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 04.12.2025 прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 08.12.2025 представник відповідача через систему «Електронний суд» надіслав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та доступу до електронної справи. 29.12.2025 представник відповідача ПрАТ «Центральний ГЗК» надіслав через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить поновити строк на подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію таким. Відповідач зазначає, що відзив подано з незначним пропуском встановленого судом строку з поважних причин, а саме: доступ до матеріалів справи було надано лише 10.12.2025, підготовка процесуальних документів у період тривалих блекаутів та обстрілів була ускладнена, а представник відповідача перебував на лікарняному з 22 по 26 грудня 2025 року. У зв`язку з цим просить визнати причини пропуску строку поважними та поновити його. Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт встановлення йому вперше стійкої втрати професійної працездатності саме у зв`язку з професійним захворюванням, яке розслідувалося за Актом форми П-4 від 25.09.2025. Поданий витяг із рішення експертної команди, на думку відповідача, не містить чітких відомостей щодо коду захворювання за МКХ-10 та прямого зв`язку встановленої втрати працездатності саме з професійним захворюванням. Крім того, відповідач зазначає, що у позивача наявні інші загальні захворювання, які могли впливати на стан його здоров`я та спричиняти моральні страждання. При цьому відсутні докази наявності у позивача встановлених лікарями психоемоційних розладів (депресії, стресу тощо), а також докази звернення до відповідних спеціалістів та проходження лікування з цього приводу. Також відповідач вказує, що позивач протягом тривалого часу проходив обов`язкові профілактичні медичні огляди та визнавався придатним до роботи, не повідомляв адміністрацію підприємства про погіршення стану здоров`я та не надавав документів щодо необхідності переведення на іншу роботу або відсторонення від виконання обов`язків. На думку відповідача, такі обставини свідчать про відсутність підстав вважати, що роботодавець порушив вимоги законодавства про охорону праці, а також про наявність співвини позивача у розвитку захворювання, що є підставою для застосування положень статті 1193 ЦК України та зменшення розміру відшкодування. Окремо відповідач наголошує, що заявлений розмір моральної шкоди у сумі 400 000 грн. є явно завищеним, не відповідає принципам розумності та справедливості, а також не узгоджується із судовою практикою у подібних справах. Відповідач просить у разі задоволення позову зменшити розмір відшкодування до 60 000 грн. з урахуванням характеру правопорушення, ступеня вини сторін, наявності інших роботодавців, у яких позивач працював у шкідливих умовах, а також скрутного фінансового становища підприємства в умовах воєнного стану. Крім того, відповідач вважає передчасним та таким, що не підлягає вирішенню в межах даної справи, питання щодо зазначення в рішенні суду порядку оподаткування суми моральної шкоди, оскільки це регулюється нормами податкового законодавства та не належить до предмета розгляду суду цивільної юрисдикції. У відзиві також заявлено клопотання про зобов`язання позивача надати відповіді на поставлені запитання у формі показань свідка, про розгляд поданих процесуальних клопотань та про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 30.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшло клопотання про витребування у позивача [PERSON] довідки, виданої банківською установою із реквізитами його поточного рахунку, про наявність у нього рахунку для поповнення, для перерахування коштів на підставі рішення суду, у разі задоволення позову. Цього ж дня надіслано ще ряд клопотань, а саме клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та витребування доказів у позивача. Ухвалою від 12.01.2026 клопотання представника відповідача задоволено витребувано у позивача [PERSON] довідку банківської установи з реквізитами його поточного рахунку; оригінал Витягу з рішення експертної команди КНП «Криворізька міська лікарня № 16» Криворізької міської ради від 26.11.2025 № 125/25/2071/ВТ; оригінал трудової книжки серії [NUMBER] від 14.09.1991, а заяву представника відповідача Львова Андрія Леонідовича про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення. Крім того, 15.01.2026 представником відповідача подано заяву про допит позивача в якості свідка (вх.№1097 від 15.01.2026). Ухвалою 19.01.2026 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача. 10.02.2026 представник позивача адвокат Зеркін А.С., звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи оригіналів витребуваних документів з подальшим їх поверненням після огляду судом. 17.02.2026 представник позивача адвокат Зеркін А.С. звернувся до суду з письмовим клопотанням, в якому зазначив, що представником відповідача подано клопотання про витребування у позивача довідки банківської установи з реквізитами поточного рахунку. У поданому клопотанні представник позивача вказує, що станом на лютий 2026 року у позивача відсутній відкритий поточний рахунок у банківській установі, оскільки він перебуває у процесі переходу з однієї банківської установи до іншої з метою отримання більш вигідних умов обслуговування. У зв`язку з цим подання довідки є неможливим через відсутність активованого (відкритого на договірній основі) рахунку. Крім того, представник позивача зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Також у клопотанні зазначено, що довідка про наявність чи відсутність банківського рахунку не містить відомостей щодо обставин, які входять до предмета доказування у даній справі, оскільки спір стосується відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків. На думку представника позивача, витребування зазначеного документа не є необхідним для правильного вирішення спору та не впливає на встановлення обставин справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до запису у його трудовій книжці працював на підприємстві відповідача в період з 25.06.2012 по 03.10.2024 на посаді водія автотранспортних засобів (зайнятий на транспортуванні гірничої маси у технологічному процесі у кар`єрі) колони технологічного автотранспорту №1 гірничо - транспортного цеху №2 (з правом пільгового пенсійного забезпечення за списком №1). 03.10.2024 позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 23). Позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причина втрати професійної працездатності професійне захворювання з відсотком втрати професійної працездатності 60%, з 25.09.2025 року (копія витягу №125/25/2071/ВТ від 26.11.2025, а.с.13-14). Згідно до інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання (отруєння) умови праці працівника характеризуються наступним чином: умови праці водія автотранспортних засобів (зайнятий на транспортуванні гірничої маси у технологічному процесі в кар`єрі) колони технологічного автотранспорту №1 ГТЦ №2 ПРАТ «ЦГЗК» Позивача відносяться: по вмісту аерозолів фіброгенної дії в повітрі робочої зони до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по рівню вібрації загальної до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі». Загальна оцінка до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі» (а.с.26). У п.14 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25.09.2025 вказано, що [PERSON] встановлено діагноз: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з синдромами церебрально-периферичної ангіодистонії, ускладненої гіпертонічною хворобою ІІ стадії ішемічною хворобою серця: стенокардія напруги ФК ІІ; полірадикулонейропатії на шийному (С5-С6 та попереково-крижовому (L5, S1) рівнях, з помірно вираженими статико-динамічни порушеннями хребта, стійким больовим та м?язово-тонічним синдромами, нейродистрофією вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу R I-II ст. (ПФ другого ступеня), деформуючого артрозу ліктьових суглобів R І ст. (ПФ першого ступеня), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів R І (ПФ першого ступеня). Т75.2 (а.с.26). Хронічне професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи в кар?єрі гірничозбагачувального комбінату водієм автотранспортних засоб виконував роботи з керування великовантажними автомобілями по вивезенню гірничої маси кар?єру за різних дорожніх умов, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації автотранспортних засобів в кар?єрі, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації (п.17 Акту, а.с.26-27). Пунктом 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25.09.2025 встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є вібрація загальна транспортна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 1 перевищував допустимий рівень та складав 66 дБ при гранично допустимому 65 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації» (а.с. 18). Суд оглянув документи, подані представником позивача адвокатом Зеркіним А.С. через канцелярію суду з клопотанням про надання їх для ознайомлення з подальшим поверненням. На огляд були надані: витяг з рішення експертної команди КНП «Криворізька міська лікарня №16» Криворізької міської ради від 26.11.2025 № 125/25/2071/ВТ та оригінал трудової книжки серії [NUMBER] від 14.09.1991. Судом встановлено, що ухвалою суду було задоволено клопотання представника відповідача про витребування у позивача довідки банківської установи щодо реквізитів поточного рахунку, з огляду на заявлену необхідність належного та можливого виконання судового рішення у разі задоволення позову. 17.02.2026 представник Позивача адвокат Зеркін А.С. подав письмове клопотання, у якому повідомив, що станом на лютий 2026 у позивача відсутній відкритий поточний рахунок у банківській установі, оскільки він перебуває у процесі зміни банківської установи, у зв`язку з чим подання витребуваної довідки є об`єктивно неможливим. Оцінюючи наведені пояснення, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є дані, які стосуються предмета доказування у справі, а згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона доводить ті обставини, на які посилається. З огляду на те, що предметом розгляду у даній справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди, питання наявності чи відсутності у позивача відкритого банківського рахунку не впливає на встановлення обставин, які підлягають доказуванню під час вирішення спору по суті, а стосується виключно стадії виконання можливого судового рішення. Таким чином, суд приймає до уваги повідомлені представником позивача обставини щодо відсутності відкритого рахунку та продовжує розгляд справи на підставі наявних у матеріалах доказів. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частинами 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд приходить до висновку, що відповідач як роботодавець не забезпечив позивачеві належні та безпечні умови праці. З матеріалів справи, зокрема з акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25.09.2025, вбачається, що під час виконання трудових обов`язків позивач зазнавав впливу шкідливого виробничого фактора загальної транспортної вібрації, рівень якої перевищував гранично допустимі норми. Так, еквівалентний коригований рівень віброприскорення перевищував допустимий показник та становив 66 дБ при гранично допустимому рівні 65 дБ відповідно до ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації». Наведене свідчить про порушення посадовими особами підприємства вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими на роботодавця покладено обов`язок забезпечити створення на робочому місці безпечних і нешкідливих умов праці відповідно до вимог нормативно-правових актів та гарантувати додержання прав працівників у сфері охорони праці. Невиконання зазначеного обов`язку перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням у позивача професійного захворювання. Згідно зі ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач не заявляв про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я, однак успішно проходив обов`язкові щорічні профілактичні огляди та визнавався придатним до роботи не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надавалось жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 52 роки втратив професійну працездатність у розмірі 60 % з 25.09.2025. Як наслідок позивач постійно відчуває біль у поперековому відділі хребта, що турбує його з 2020 року, коли вперше був встановлений діагноз люмбоішалгії під час амбулаторного лікування у сімейного лікаря. Стан здоров`я характеризується радикулопатією LS-S1 з двох сторін, цервікоторакалгією та вираженим больовим синдромом на фоні пошкоджень дисків (розповсюдження 3,7?4,3 мм), ПСДФ II ступеня та ПФХ II ступеня. Позивач постійно лікує остеохондроз, спондилоартроз хребта та грижі дисків LA-LS з каудальною міграцією, що призводить до помірного погіршення стану здоров`я з часом. Внаслідок професійного захворювання знизилась якість життя позивача, що спричиняє йому моральні страждання. Він скаржиться на постійний біль у шийно-грудному та поперековому відділах хребта з іррадіацією у кінцівки, біль у ліктьових, плечових та колінних суглобах, оніміння та слабкість у руках і ногах. Стан супроводжується судомами м`язів та стріляючим болем від попереку до кінцівок. Крім того, позивач страждає на підвищений артеріальний тиск, запаморочення та постійний головний біль. Фізичні навантаження супроводжуються посиленням болю та хрустом у суглобах. Виникає постійна потреба у медикаментозному лікуванні, прийомі хондропротекторів, вазоактивних препаратів та вітамінів групи В, а також у проведенні лікувальних та профілактичних процедур, що потребує значних фінансових витрат. У зв`язку зі станом здоров`я позивач змушений багато часу проводити у лікарнях, де умови для життя та побуту незадовільні. Під час лікування він змушений переносити біль та приймати значну кількість ліків, що підтверджується виписними епікризами. Стан здоров`я залишається хронічним, невиліковним та прогресуючим, при цьому медикаментозне лікування лише частково і тимчасово полегшує симптоми. Йому встановлено 60% втрати професійної працездатності та III групу інвалідності до 01.11.2026, що свідчить про вкрай незадовільний стан здоров`я. Позивач відчуває моральні страждання через обмеження у повсякденному житті та приниження його гідності, оскільки не має можливості самостійно виконувати певні дії через свій стан здоров`я. Отже, враховуючи, що позивач працював на підприємстві відповідача протягом 12 років 3 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, унаслідок чого йому з 25.09.2025 встановлено 60 % втрати професійної працездатності та III групу інвалідності по 01.11.2026, суд бере до уваги характер і тривалість професійного захворювання, його хронічний та прогресуючий перебіг, ступінь фізичних страждань, а також істотність вимушених змін у життєвих і виробничих відносинах позивача. З огляду на встановлені обставини справи та наслідки, що настали для позивача, суд доходить висновку про наявність факту заподіяння йому моральної шкоди та, відповідно, про наявність правових підстав для її відшкодування. Позивач визначив розмір компенсації за моральну шкоду у сумі 400 000 грн. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер і глибину фізичних та душевних страждань позивача, спричинених професійним захворюванням, тривалість та безперервність лікування, встановлення 60 % втрати професійної працездатності з 25.09.2025 та III групи інвалідності по 01.11.2026. Суд бере до уваги істотні зміни у звичному способі життя позивача, обмеження у професійній діяльності, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та підтримання стану здоров`я, а також тривалий, хронічний і прогресуючий характер захворювання. З огляду на викладене,

Outcome: approved