Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

прокурор в інтересах позивача звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування права на звернення до суду в інтересах позивача, послався на положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, вказуючи, що «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду є порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, Територіальної громади міста Підгородне. Вказує, що ця справа має виняткове значення для прокурора, як учасника справи, оскільки, за наявності факту бездіяльності компетентного органу (Підгородненської міської ради) законність у спірних відносинах щодо повернення земельної ділянки територіальній громаді може бути поновлено тільки лише за ініціювання її захисту прокурором у межах повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Тому звернення до суду з цим позовом сприятиме ефективній реалізації прокурором конституційної функції представництва інтересів держави з огляду на виключність такого випадку, що є однією з ознак правової держави. Наголошує, що наявність зареєстрованого права приватної власності на земельну ділянку комунальної форми власності, яка для цього не відводилась, перешкоджає належному розпорядженню та користуванню майном комунальної власності, його передачі відповідальній особі з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від законного використання земельної ділянки. Обґрунтовуючи позов указує, що рішенням Новомосковської районної ради народних депутатів від 28 лютого 1992 року [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 24.4 га для ведення фермерського господарства. На підставі вказаного рішення, 18 березня 1992 року Новомосковською районною радою народних депутатів Кудлаю П. С. видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 24.4 га, зареєстрований в книзі реєстрації державних актів за № 380. В подальшому, оскільки через вказану земельну ділянку проходить полезахисна лісосмуга, її фактично поділено на дві ділянки, одній з яких присвоєно кадастровий номер 1223286500:02:157:1004 площею 5.8405 га, іншій присвоєно кадастровий номер 1223286500:02:157:0002 площею 16.7982 га. В подальшому, відповідно до акту передачі земельних ділянок з державної у комунальну власність Підгородненської ОТГ розміщеному на офіційному інтернет-порталі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 1223286500:02:157:1004 та 1223286500:02:157:0002 станом на 16 листопада 2020 року перебували в державній власності, та на виконання Указу Президента України від 15 жовтня 2020 року № 449/2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» та Постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» була передана в комунальну власність Підгородненської міської ради. Згідно з інформацією, наданою Підгородненською міською радою встановлено, що жодних рішень стосовно передачі у власність чи користування земельних ділянок з кадастровими номерами 1223286500:02:157:1004 та 1223286500:02:157:0002 не приймалося. Перевіряючи підстави відсутності рішення прокуратурою встановлено існування реєстрації права власності на вказані земельні ділянки, зокрема на земельну ділянку з кадастровим № 1223286500:02:157:0002 у [PERSON] , якій земля належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І ДП № 091044, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області від 12 листопада 2002 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 163 від 23 вересня 2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2721. В наступному на підставі договору дарування земельної ділянки вона вибула з її власності, а потім, на підставі договору про розірвання договору дарування земельної ділянки від 13 грудня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 15965, зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , яка на час звернення з позовом є її власником. Вказуючи, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності Підгородненської міської ради Дніпровського районну Дніпропетровської області, така підлягає витребуванню. Постановленою суддею ухвалою від 04 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Постановленою суддею ухвалою від 10 лютого 2026 року, після усунення недоліків позовної заяви, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Постановленою судом ухвалою від 26 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Також, ухвалою суду питання про прийняття визнання позову відповідачем відкладено до стадії ухвалення рішення у справі. В судовому засіданні прокурор позов підтримала та просила його задовольнити. наголосила на протиправному вибутті з володіння держави земельної ділянки. Представник позивача підтримала позов та вказала, що у позивача відсутня можливість виконати вимоги закону щодо прийняття у власність земельної ділянки через наявність зареєстрованого речового права. Вказала про те, що рішення про передачу відповідачеві у власність земельної ділянки позивачем, іншим компетентним органом не приймалося. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Надіслала суду заяви, за однією з яких позов визнала повністю, за іншою просила розглянути справу у свою відсутність. Третя особа до суду не з`явилася, підстав неявки не повідомила. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, перевіривши доводи сторін матеріалами справи, суд висновує таке. Судом установлено, що рішенням Новомосковської районної ради народних депутатів від 28 лютого 1992 року [PERSON] надано в постійне володіння земельну ділянку площею 24.4 га для ведення фермерського господарства, на підставі якого 18 березня 1992 року Новомосковською районною радою народних депутатів Кудлаю П. С. видано державний акт на право постійного володіння землею на земельну ділянку, площею 24.4 га, зареєстрований в книзі реєстрації державних актів за № 380 /а.с.32-34/. Відомостей щодо кадастрового номеру вказаної земельної ділянки матеріали справи не містять. Суду надано копію Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091044 /а.с.24-25/, виданого Головою Новомосковської районної державної адміністрації, згідно з яким [PERSON] , яка мешкає в м. Дніпропетровськ на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 163 від 23 вересня 2002 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 16,800 гектарів в межах згідно з планом на території Спаської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2721 12 листопада 2002 року. За описом меж земельна ділянка межує з землями Спаської сільської ради. 22 листопада 2023 року приватним нотаріусом Щетіловою О. В. посвідчено договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , реєстровий № 14321, за яким право приватної власності на земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Спаська сільська рада, кадастровий номер 1223286500:02:157:0002, належну [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091044, загальною площею 16,7982 га, передано у дар [PERSON] /а.с.23/. 09 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Щетіловою О. В. посвідчено договір про розірвання договору дарування земельної ділянки від 13 грудня 2023 року, зареєстрований в реєстрі за № 15965, згідно з яким право власності на земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Спаська сільська рада, кадастровий номер 1223286500:02:157:0002, перейшло до [PERSON] /а.с.22/. Станом на 01 січня 2026 року, згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 459100252 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1223286500:02:157:0002 площею 16,7982 га зареєстроване за [PERSON] /а.с.40/. Водночас, з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 09 вересня 2025 року № 10-4-0.332-4895/2-25 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 1223286500:02:157:0002 та 1223286500:02:157:1002 наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14 грудня 2020 року № 46-ОТГ передані до комунальної власності Підгородненської міської територіальної громади (Підгородненської міської ради) Дніпровського району Дніпропетровської області за актом приймання-передачі. Пунктом «а» частини п`ятої статті 83 Земельного кодексу України визначено, що територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі передачі їм земель державної власності. Разом з тим, у Головному управлінні Держгеокадастру у Дніпропетровській області відсутні відомості про прийняття розпорядчих рішень Підгородненською міською радою стосовно прийняття у комунальну власність земельних ділянок з кадастровими номерами 1223286500:02:157:0002 та 1223286500:02:157:1002. Стосовно порушеного питання, чи наявне на даний час зареєстроване право постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами 1223286500:02:157:0002 та 1223286500:02:157:1002, зауважено, що на даний час відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулює Закон України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відтак, відомості про зареєстровані права на нерухоме майно містяться в Державному реєстрі прав на нерухоме майно /а.с.38/. З відповіді Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 08 грудня 2025 року № 10-4-0-223-6665/2-2 вбачається, що за інформацією відділу № 6 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, станом на 31 грудня 2012 року Державні акти на право приватної власності на землю, в тому числі серії І-ДП № 091044 від 12 листопада 2002 не видавалися. Згідно з Книгами реєстрації державних актів на право приватної власності на землю… за номером 2721 від 28 лютого 1995 року зареєстрований державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Нв № 002721, власник гр. [PERSON] , земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва. Станом на 31 грудня 2012 року за громадянами... [PERSON] земельні ділянки на праві власності па території Новомосковського району не зареєстровані /а.с.35/. З витягу НУ-9900053612026 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок убачається, що Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель складена 23 жовтня 2013 року ФОП [PERSON] . Орган, що зареєстрував земельну ділянку Відділ у Новомосковському районі ГУ ДГК у Дніпропетровській області /а.с.41-42/. Відповідно до акту передачі земельних ділянок з державної у комунальну власність Підгородненської ОТГ, розміщеному на офіційному Інтернет-порталі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області вбачається, що земельна ділянка з кадастровими № 1223286500:02:157:0002 станом на 16 листопада 2020 року перебувала в державній власності та на виконання Указу Президента України від 15 жовтня 2020 року № 449/2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» та Постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» передана в комунальну власність Підгородненської міської ради. Жодних рішень стосовно передачі у власність чи користування земельних ділянок з кадастровими номерами 1223286500:02:157:1004 та 1223286500:02:157:0002 не приймалося. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з такого. Щодо представництва інтересів прокурором. Надані суду матеріали, а саме: листи Слобожанської окружної прокуратури №№ 66-5098ВИХ-25 від 26 грудня 2025 року /а.с.13/, 66-2495ВИХ-25 від 01 липня 2025 року /а.с.16/, 66-1872ВИХ-25 від 21 травня 2025 року /а.с.17/, 66-3018-25 від 02 серпня 2025 року /а.с.18-19/, 66-3177-25 від 19 серпня 2025 року /а.с.20-21/, листи-відповіді Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року № 2475 /а.с.14/, 06 червня 2025 року № 1617 /а.с.15/ свідчать, що позивач 06 червня 2025 року дізнався про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у строк до 19 серпня 2025 року. Відтак, ураховуючи положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, звернення прокурором в інтересах органу місцевого самоврядування до суду з відповідним позовом, спрямованим на захист інтересів держави усунення порушень вимог земельного законодавства при вилученні з комунальної власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення є правомірним. Згідно зі ст. 7, 140 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Територіальна громада має право самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Приписами ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. У зв`язку з внесенням Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX змін до Земельного кодексу України, відповідно до п.п. «а» п. 24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук) та земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Таким чином, на час звернення з позовом, територіальна громада міста Підгородне, відповідно до статті 13 Конституції України, є власником землі та інших природних ресурсів, а користування земельною ділянкою без належної правової підстави, з огляду на заволодіння нею на підставі підроблених документів, порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів з максимально вигідним економічним результатом, рівності усіх перед законом. Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про розпорядження земельною ділянкою комунальної форми власності, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників, що комплексно та беззаперечно свідчить про винятковий суспільний інтерес та високий ступінь суспільної значущості даної справи. Виключність у даному випадку полягає у незаконному оформленні права власності на земельну ділянку комунальної власності внаслідок надання приватному нотаріусу підроблених документів, що повністю нівелює встановлений Законом правовий механізм отримання землі у приватну власність та порушує конституційний принцип рівності всіх перед Законом. Наявність зареєстрованого права приватної власності на земельну ділянку комунальної форми власності, яка для цього не відводилась, перешкоджає належному розпорядженню та користуванню майном комунальної власності, його передачі відповідальній особі з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від законного використання земельної ділянки. Щодо суті позову. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Частинами першою, другою статті 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 321, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з приписами ст. 216 ЦК України про правові наслідки недійсності правочину встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Так, [PERSON] набула право власності на підставі правочину з розірвання договору дарування від [PERSON] . При цьому, [PERSON] набула право приватної власності на землю на підставі договору дарування земельної ділянки № 14321 від 22 листопада 2023 року. Так, з договору дарування вбачається, що [PERSON] отримала землю у дар від [PERSON] , якій земля належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І ДП № 091044, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області від 12 листопада 2002 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 163 від 23 вересня 2002 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2721. Отже, суд погоджується з позицією прокурора, що головним правовстановлюючим документом у цій справі є свідоцтво про право на спадщину за законом № 163 від 23 вересня 2002 року, яке відсутнє в матеріалах справи, і на підставі якого Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області зареєстровано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091044. При цьому, з відповіді ГУ ДГК у Дніпропетровській області вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091044 не видавався та за номером реєстрації права власності в Книгу записів державних актів на право приватної власності на землю (№ 2721) містяться відомості про інше, ніж [PERSON] , право власності. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки відсутній правовстановлюючий документ щодо передачі в приватну власність спірної земельної ділянки, то вказана земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч вимог закону, а тому існують всі правові підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність Підгородненської територіальної громади. З урахуванням указаних норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Оскільки спірна земельна ділянказ кадастровим номером 1223286500:02:157:0002 вибула з володіння власника територіальної громади в особі Підгородненської міської ради без відповідної правової підстави, всупереч вимог закону, в наступному шляхом укладення договору дарування та його розірвання повторно зареєстрована за відповідачем, існують всі правові підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність Підгородненської територіальної громади. Витребування майна є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, а тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що також указав Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 684/933/18 (провадження № 61-6294св20). При цьому, суд перевіривши доказами відсутність порушення прав та інтересів інших осіб приймає визнання позову відповідачем. Отже, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи сплату прокурором судового збору в розмірі 8 061,53 грн, задоволення позову, більше 50 % судових витрат, понесених прокурором у розмірі 4 030,77 грн слід покласти на відповідача, з урахуванням визнання нею позову, та повернути прокуророві до 50 % сплаченого судового збору у розмірі 4 030,76 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved