Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

До суду в підсистемі «Електронний суд» надійшла позовна заява, у якій позивач, від імені якого діє представник адвокат Рудзей Ю.В., посилаючись на статті 207, 525-526, 530, 626-629, 638-639 ЦК України, просить стягнути із відповідача [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики в розмірі 25 249,50 гривень; понесені судові витрати по оплаті судового збору та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 14 квітня 2019 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 69267 від 14.04.2019 року в електронній формі. Відповідно до положень укладеного договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк, встановлений цим договором. Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів позичальникам позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС». На підставі зазначеного вище договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5 000 гривень, на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу, становить 3, 0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 25 249,5 гривень, з яких: 5 000 гривень заборгованість за позикою; 20 249,5 гривень заборгованість по процентам та комісії за користування позикою, яка підлягає стягненню з урахуванням положень статей 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України з відповідача на користь позивача (а. с. 3-6). Ухвалою судді від 14 листопада 2025 року після виконання вимог, передбачених частиною шостою статті 187 ЦПК України, було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02 грудня 2025 року (а. с. 39-40). Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року було відкладено підготовче засідання на 24 грудня 2025 року на підставі пункту 1 частини другої статті 198, пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України (а. с. 55-56). 19 грудня 2025 року до суду в підсистемі «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Піндура М.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що згідно з повідомленням ТОВ «ЕЛАЄНС» № 69267 від 01 вересня 2025 року, адресованого ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», ТОВ «ФК «ЄЛАЄНС» на підставі договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів від 04.08.2017 надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. Вищевказане повідомлення не є належним та допустимим доказом перерахування грошових коштів, оскільки ідентифікувати номер картки, рахунок неможливо. Оскільки відповідач у 2019 році укладала декілька електронних договорів, тому не пам`ятає чи дійсно із позивачем укладався договір та чи отримувала саме від позивача грошові кошти. У разі доведеності позивачем надання грошових коштів, сума заборгованості повинна складати 7 189,50 гривень, виходячи з наступного: сума позики становить 5 000 гривень (пункт 1.1.1 договору), проценти: 0,01% в день від поточного залишку позики (пункт 1.1.2.1 договору), комісія: 1,5% в день від початкового розміру позики (пункт 1.1.2.2 договору). Нарахування процентів та комісії здійснюється на фактичну кількість календарних днів користування позикою (пункти 1.1.3 та 1.1.4 договору). Строк повернення позики:13 травня 2019 року (пункт 1.1.5 договору ). Згідно з розрахунком заборгованості за період з 14 квітня 2019 року по 01 серпня 2025 року за договором позики, станом на 13.05.2019 всього нараховано 7 189,50 гривень. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про продовження договору позики. Таким чином, проценти за користування позикою повинні нараховуватися протягом строку дії договору або до моменту зміни сторонами строку повернення позики в повному обсязі згідно положень частини 2 статті 1050 ЦК України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Оскільки, за вказаними умовами договору позики, строк його дії закінчився 13 травня 2019 року, тому після зазначеної дати позивач не мав права нараховувати проценти та комісійну винагороду за користування позикою (а. с. 63-66). 19 грудня 2025 року до суду в підсистемі «Електронний суд» від представника позивача адвоката Рудзея Ю.В. надійшла відповідь на відзив, в якій він просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує проти існування наступних юридичних фактів: укладення кредитного договору з позивачем; отримання кредитних коштів за кредитним договором; наявність заборгованості за кредитним договором. Факт укладення між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 69267 від 14 квітня 2019 року в електронній формі та невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позики, є беззаперечним. У своєму відзиві відповідач не стверджує, що кредитні кошти не отримувала, та не надає доказів, що заборгованість була погашена. Договором встановлено проценти за користування позикою пункт 1.1.2.1, комісійну винагороду - пункт 1.1.2.2, підвищену комісійну винагороду пункт 5.3. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). З розрахунку заборгованості, вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, то такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України (Позиція Верховного Суду викладена у постановах: Постанова КЦС ВС від 05.03.2025 - № 463/3981/22, Постанова КЦС ВС від 05.03.2025 - № 463/8617/22, Постанова КЦС ВС від 05.02.2025 - № 463/14194/21, Постанова КЦС ВС від 08.01.2025- № 463/7183/22). Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, кредитним договором було передбачено комісію, як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідачем у встановлений договором строк не погашено. Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір, відповідач, як позичальник, не лише погодила, а й прийняла до виконання, узгоджені нею з кредитодавцем умови зобов`язання, зокрема щодо тіла кредиту з нарахуванням на нього фіксованої ставки процентів за користування кредитом та сплатою комісії з суми кредиту. Тому відмова у стягненні цих платежів, не відповідає нормам матеріального права, оскільки тоді не буде враховано право кредитодавця при визначенні підстав та порядку нарахування комісії, керуватися положеннями пунктів 1-1 та 4 частини 1 статті 1 Закону «Про споживче кредитування», за якими договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. При тому загальними витратами за споживчим кредитом є витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Отже, умовами договору позики, нарахування та сплата комісії визначена сторонами кредитування та безпосередньо узгоджена з позичальником шляхом підписання договору позики, а тому платежі за комісією правомірно включені до заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача (а. с. 70-73). Ухвалою суду від 24 грудня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 02 лютого 2026 року (а. с. 81-82). Ухвалою суду від 02 лютого 2026 року судовий розгляд справи відкладено на 25 лютого 2026 року на підставі пункту 4 частини другої статті 223 ЦПК України. Вказаною ухвалою суду за клопотанням представника відповідача витребувано із Акціонерного товариства « УКРСИББАНК» наступні докази:інформацію чи належав станом на 14.04.2019 рахунок за номером банківської картки № [NUMBER] , відкритий у АТ «УКРСИББАНК», [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , та чи було здійснено перерахування 14.04.2019 грошових коштів у розмірі 5000 гривень від ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (код ЄДРПОУ 41229318) за договором позики №69267 від 14.04.2019 на рахунок за номером банківської картки № [NUMBER] , відкритий у АТ «УКРСИББАНК (а. с. 103-106). Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року приєднано до матеріалів справи інформацію Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» № 31-4-01/1897-БТ від 10.02.2026, яка надійшла на виконання ухвали судді від 02 лютого 2026 року. Позивач свого представника в призначене судове засідання не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставлення електронного документу до його електронного кабінету. В позовній заяві просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Піндур М.М. в призначене судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. До суду в підсистемі «Електронний суд» від представника відповідача адвоката Піндура М.М. надійшло клопотання, в якому він просив розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідача. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11, та частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] було укладено електронний договір позики № 69267(далі договір), паперова копія якого додана до позовної заяви, шляхом підписання сторонами електронними підписами, зокрема, відповідачем [PERSON] 14.04.2019 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 95180491, відповідно до пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: сума позики 5 000 гривень (підпункт 1.1.1 договору); плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01% в день від поточного залишку позики (підпункт 1.1.2.1 договору); комісії ( комісійна винагорода) складає 1,5% в день від початкового розміру позики відповідно п. п. 1.1.1. договору (підпункт 1.1.2.2 договору). Нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (підпункт 1.1.3. договору ). Нарахування комісії за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (підпункт 1.1.4. договору). Строк повернення позики (термін платежу): 13 травня 2019 року (підпункт 1.1.5. договору) (а. с. 7-10). З пункту 1.2. договору вбачається, що позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в п. п. 1.1.1. договору, в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Підпунктом 3.1.1. договору визначено, що позикодавець має право вимагати від позичальника повернення суми позики, процентів за користування позикою та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених цим договором. Відповідно до підпункту 3.4.1. договору позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в п. п. 1.1.5. договору, повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим договором та додатками до нього. Згідно з пунктом 4.1. договору, позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 13 травня 2019 року. За змістом пункту 4.2. договору сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті. Як вбачається з Графіку платежів до договору позики № 69267 від 14 квітня 2019 року, сума позики 5 000 гривень; проценти за користування позикою 14,50 гривень; комісійна винагорода за користування позикою 2 175 гривень; пеня 0,00 гривень; термін платежу 13.09.2019; заборгованість за договором позики всього 7 189,50 гривень (а. с. 11). 14 квітня 2019 року перед укладенням договору позики № 69267 від 14 квітня 2019 року відповідачем [PERSON] було підписано паспорт позики електронним підписом одноразовим ідентифікатором 95180491, в якому викладені основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача (а. с. 12-14). Як видно з інформації ТОВ «ФК «ЄЛАЄНС» № 69267 від 01.09.2025, відповідно до договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04.08.2017, укладеного між ТОВ «ФК «ЄЛАЄНС» та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти: платник коштів: ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (код ЄДРПОУ 41229318); отримувач коштів: [PERSON] ; номер транзакції в системі: 1121105193; номер операції: 141544435; дата проведення платежу: 14.04.2019; сума платежу 5000; валюта платежу: гривня UAH; платіжний засіб (метод): карта; банк емітент платіжної картки отримувача коштів UKRSIBBANK; номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] (а. с. 19). З інформації Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» № 31-4-01/1897-БТ від 10.02.2026, яка надійшла на адресу суду 17 лютого 2026 року на виконання ухвали суду від 02 лютого 2026 року, вбачається, що банківська карта № [NUMBER] емітована до рахунку [NUMBER] , валюта UAH, який належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 14.09.2019 на платіжну карту № [NUMBER] , банком-емітентом якої є АТ «УКРСИББАНК», було зараховано грошові кошти в сумі 5 000 гривень. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 16 червня 2020 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] та [PERSON] 16 червня 2020 року зареєстрували шлюб у Славутицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 16 червня 2020 року складено відповідний актовий запис № 19. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а. с. 53). Таким чином, відповідач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначено у частини третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша цієї статті). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої цієї статті). Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом частини першої статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що договір позики № 69267 від 14 квітня 2019 року було укладено в електронній формі. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У пункті 5 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами частини сьомої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675-VIII). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них (частина 5 статті 11 Закону України № 675-VIII). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII). На підтвердження своїх вимог позивачем надано паперову копію електронного договору позики № 69267 від 14 квітня 2019 року, який містить інформацію про його підписання відповідачем [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 95180491. Зазначені обставини свідчать про належне укладення договору позики № 69267 від 14 квітня 2019 року, в тому числі погодження відповідача [PERSON] з умовами вказаного договору, шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Аналогічна правова позиція сформована у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з розрахунком заборгованості за договором позики № 69267 від 14 квітня 2019 року, станом на 01.08.2025 заборгованість за договором позики № 69267 від 14 квітня 2019 року, за період з 14 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року становить 27116,19 гривень, з яких: 5 000 гривень сума заборгованості за тілом кредиту, 74,50 гривень заборгованість за простроченими процентами; 20 175 гривень заборгованість за простроченими комісіями, 577,29 гривень - пеня за тілом кредиту, 5,16 гривень пеня за процентами, 1284,24 гривень пеня за комісіями (а. с. 15-18). Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за договором позики № 69267 від 14.04.2019, позивач просить стягнути, крім тіла кредиту в розмірі 5 000 гривень, процентів за користування кредитом, нарахованих в межах строку кредитування за період з 14.04.2019 по 13.05.2019, в розмірі 14,50 гривень, комісії за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 14.04.2019 по 13.05.2019, в розмірі 2 175 гривень, розмір та умови нарахування яких передбачені в зазначеному договорі, заборгованість за процентами в розмірі 60 гривень, нарахованими за період з 14.05.2019 по 09.09.2019; заборгованість за комісією в розмірі 18 000 гривень, нарахованої за період з 14.05.2019 по 09.09.2019. Заборгованість з тіла кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, нарахованих межах строку кредитування за період з 14.04.2019 по 13.05.2019, представником відповідача адвокатом Піндуром М.М. у відзиві на позовну заяву не оспорюється. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача прострочених процентів за користування кредитом в розмірі 60 гривень та комісії в розмірі 18 000 гривень, нарахованих поза межами строку кредитування за період з 14 травня 2019 року по 09 вересня 2019 року, суд виходить з наступного. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу нараховані прострочені проценти за період з 14 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року в розмірі 60 гривень, виходячи із процентної ставки 0,01 % , яка передбачена п. 1.1.3 договору позики № 69267 за користування позикою (а. с. 15-18). Таким чином, кредитодавцем було нараховано проценти за користування позикою в розмірі 60 гривень, виходячи із процентної ставки 0,01 %, поза межами строку кредитування, оскільки вказаним договором встановлено строк кредитування, який закінчився 13 травня 2019 року. Доказів того, що строк кредитування між сторонами за договором позики № 69267 від 14 квітня 2019 року продовжувався, суду позивачем не надано. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Враховуючи викладене, нарахування кредитодавцем прострочених процентів за договором позики № 69267 від 14 квітня 2019 року за користування позики, виходячи із процентної ставки 0,01 %, поза межами строку кредитування, тобто після 13 травня 2019 року, в розмірі 60 гривень є безпідставним. Також суд вважає безпідставним нарахування кредитодавцем і підвищеної комісійної винагороди відповідно до пункту 5.3. договору позики № 69267 в розмірі 18 000 гривень, нарахованої за період з 14.05.2019 по 09.09.2019, виходячи з такого. Так, за змістом пункту 5.3. договору позики № 69267 у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» ( в редакції, чинній на час укладення договору позики ) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Як зазначено у частині першій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» ( в редакції, чинній на час укладення договору позики ), до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються, зокрема платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» визначено право кредитодавця включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, яка включається до загальних витрат за споживчим кредитом. Пункт 5.3. договору позики № 69267, яким передбачено сплату позичальником позикодавцю підвищеної комісійної винагороди в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення, у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, розміщений у розділі 5 вказаного договору позики «Відповідальність сторін», тобто фактично підвищена комісійна винагорода є платежем, що підлягає сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит. З урахуванням наведеного, кредитодавець має право нараховувати комісії за користування позикою, розмір яких передбачений умовами договору, лише в межах строку кредитування, що відповідає змісту Закону України «Про споживче кредитування». Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором комісії за користування позикою припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, суд не погоджується з доводами представника позивача, наведеними у відповіді на відзив, що підвищена комісійна винагорода, нарахування якої передбачено пунктом 3.5 договору позики № 69267 у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, охоплюється частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки вказаною частиною статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата комісії за прострочення виконання грошового зобов`язання частиною другою статті 625 ЦК України не передбачено, що унеможливлює тлумачення нарахування комісійної винагороди згідно з пунктом 3.5. договору позики № 69267 поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України. З аналізу наведених позивачем постанов Верховного Суду у відповіді на відзив, зокрема від 05.04.2023 (справа № 910/4518/16), від 18.01.2022 (справа № 910/17048/17), від 05.03.2025( справа № 463/3981/22), від 05.03.2025 (справа № 463/8617/22), від 05.02.2025 (справа №463/14194/21), від 08.01.2025 (463/7183/22) вбачається, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. У наведених позивачем постановах Верховний Суд не викладав висновків щодо можливості нарахування комісії за кредитним договором, строк дії якого закінчився. Інші доводи, наведені у відповіді на відзив, не впливають на висновку суду. Враховуючи викладене, нарахування позивачем комісії за користування позикою за договором позики № 69267 від 14.04.2019, виходячи із процентної ставки 3,00 %, поза межами строку кредитування, тобто після 13 травня 2019 року і до 09 вересня 2019 року , в розмірі 18 000 гривень є безпідставним. Виходячи з встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, які виникли з укладеного договору позики № 69267 від 14.04.2019, беручи до уваги, що позивачем надано достатні докази виникнення зобов`язання з укладеного договору та їх неналежного виконання відповідачем [PERSON] , суд вважає правильним задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № 69267 від 14.04.2019 в розмірі 7 189,50 гривень, з яких: 5 000 гривень сума заборгованості за тілом кредиту, 14,50 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 175 гривень заборгованість за комісією, нарахованими в межах строку кредитування з 14.04.2019 по 13.05.2019. В іншій частині позовні вимоги є безпідставними, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За правилом частини третьої вказаної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як зазначено у пункті 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень. На підтвердження понесених витрат суду надано: копію договору про надання правничої допомоги, укладеного 09 липня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировича; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 001139, виданого адвокату Рудзей Ю.В.; копію довіреності від 09.07.2025, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» уповноважило адвоката Рудзей Ю.В. на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» в усіх судових органах України; копію акту № 69267 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, підписаного 01 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировича, згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв правничу допомогу по справі за позовом ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] зокрема: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів клієнта, 1 година, вартість наданих послуг 1000 гривень; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, 3 години, вартість наданих послуг 3 000 гривень; формування додатків до позовної заяви (письмові докази), 1 година, вартість наданих послуг 1000 гривень, всього 5 000 гривень (а. с. 21-23, 26). Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання адвокатом Рудзей Ю.В. правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року. Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушення, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Не належить до інших видів правничої допомоги лобіювання, що здійснюється відповідно до Закону України «Про лобіювання». Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01) , пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Враховуючи час, затрачений адвокатом Рудзей Ю.В. на надання правничої допомоги по справі про стягнення заборгованості за договором позики № 69267, укладеного 14 квітня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] , види виконаних робіт (наданих послуг), зазначених у копії акту № 69267 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, підписаного 01 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рудзей Юрієм Володимировича, суд вважає, що розмір витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, в сумі 5 000 гривень є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами у цій справі. Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідачем та її представником адвокатом Піндуром М.М., суду не надано. За таких обставин, враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи із наступного розрахунку: 7 189,50 гривень х 100 % : 25 249,50 гривень = 28,47 % (відсоток розміру задоволеного позову); 5 000 х 28,47 % :100 %= 1 423,50 гривень (сума витрат на професійну правничу допомогу, пропорційна відсотку задоволеного позову). За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до платіжної інструкції № 1946 від 17.10.2025 позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень (а. с. 2). Вказана сума судового збору була зарахована до спеціального фонду державного бюджету України (а. с. 1). Згідно з пунктом 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, виходячи з наступного розрахунку: 2 422,40 гривень х 28,47 % (відсоток розміру задоволеного позову):100 % = 689,66 гривень (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial