Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У грудні 2025 року позивач звернувся до суду через систему «Електронний суд» з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, в якому заявлені вимоги мотивував тим, що 04.08.2023 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва Капітал» (далі по тексту ТОВ Віва) та [PERSON] укладено електронний кредитний договір. Відповідно до умов останнього вона отримала грошові кошти у розмірі 4500 грн, які у строк не повернула. У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх зобов`язань її заборгованість склала 10420 грн, яка включає в себе заборгованість за тілом кредиту і відсотками. В подальшому між товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі по тексту ТОВ Діджи, позивач) та ТОВ Віва було укладено договір факторингу і позивач набув статусу нового кредитора, отримавши право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками попереднього кредитора, включно і до відповідача. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Ухвалою від 13.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін, заперечення проти чого від них не надійшло. Представником відповідача Андрущаком С. В. через систему «Електронний суд» 16.02.2026 подано заяву про визнання позову, в якій одночасно він просив стягнути з відповідач лише 50% сплаченого позивачем судового збору на підставі ч.1 ст.142 ЦПК, решту повернути позивачу із державного бюджету. У задоволенні витрат на професійну правничу допомогу просив відмовити через їх не співмірність із ціною позову. Дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК). Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.ст.1048, 1054 ЦК України). За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то й права і обов`язки виникають у кожного контрагента. У цій справі встановлено, що 04.08.2023 між ТОВ Віва та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту продукту «Кредитна лінія старт» №1321639112866 (далі по тексту Договір, кредитний договір) шляхом обміну електронними повідомленнями та накладенням на нього електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора. Пунктом 5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Він укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому Законом; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому Законом; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Нормою ст.639 ЦК передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до умов Договору ТОВ Віва надало [PERSON] кредит в сумі 4500 грн на 120 днів зі сплатою процентів: 1,5% дисконтна процентна ставка за кожен день користування на перші 20 днів та 2,5 % базова процентна ставка за кожен день користування, починаючи з 21 дня користування кредитом. Перед укладенням договору відповідач була вільною в погодженні всіх умов кредитування, з правилами, порядком погашення по кредиту ознайомлена. Додані до кредитного договору графік платежів та паспорт споживчого кредиту є Додатками до нього, містять розмір суми кредиту, процентну ставку, строк кредитування, відповідальність за порушення умов договору. Вказані документи підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. На підставі кредитного договору 04.08.2023 на рахунок платіжної картки відповідача, вказаної нею у анкеті-заяві на отримання кредиту, шляхом безготівкового переказу було перераховано 4500 грн, що підтверджується повідомленням ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» про успішну оплату. Згідно з наданим позивачем розрахунком за кредитним договором [PERSON] має заборгованість у розмірі 10420 грн, яка складається з боргу за тілом кредиту 4500 грн та боргу за відсотками 5920 грн. Правильність проведеного розрахунку відповідачем не спростована, натомість з вказаною сумою вона погодилась, визнавши позовні вимоги. 18.10.2024 згідно умов договору факторингу №18102024 ТОВ Віва відступило право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ Діджи. З долученого акту приймання-передачі реєстру прав вимоги слідує, що на момент відступлення прав вимоги борг за Договором [PERSON] складає 10420 грн. У серпні 2025 року представник ТОВ Діджи звернувся з досудовою вимогою до відповідача, в якій наполегливо рекомендував сплатити заборгованість за Договором, проте спір не вирішено у добровільному порядку. Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд вважає, що пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), що розміщена у вільному доступі на веб-сайті кредитодавця, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641,644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначає порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Отже, між [PERSON] та ТОВ Віва правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позичальник ознайомилася, погодилася та не сприймала їх, як невигідні для себе. Спірний Договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису, що відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у них, відповідно до приписів ст.11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із договору. При цьому, без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст.512 ЦК України). Відступлення права вимоги відбувається на підставі правочину, зокрема, внаслідок укладення договору купівлі-продажу чи міни; дарування; факторингу. Позивачем доведено правові підстави набуття права вимоги за вказаним кредитним договором та факт неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань. Відповідач, підписавши Договір, не лише погодила його умови, зокрема розмір кредиту, грошову одиницю, відсотки, строк та умови кредитування, але й скористалася кредитом. Суду не було надано доказів, які б підтверджували належне виконання [PERSON] своїх зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості, оскільки вказаний Договір є дійсним та ніким не оспорений. Укладення кредитних договорів онлайн знаходиться в рамках правового поля України. Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку визначеному законодавством України або укладеним договором. Повернення кредиту за електронним договором є обов`язковим. У ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Відповідач самостійно обрала кредитну пропозицію, свідомо погодилася з її умовами, підтвердила акцепт умов шляхом вчинення передбачених електронних дій та отримала грошові кошти і користувалася ними. З огляду на це, покладення на неї обов`язку виконати взяті на себе зобов`язання відповідає принципу відповідальності сторони за власні рішення у межах свободи договору. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст.129 Конституції України). За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов`язання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог закону. Ураховуючи те, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти вчасно не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з неї на користь ТОВ Діджи, яке набуло право вимоги за Договором. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо застосування положень ч.1 ст.142 ЦПК, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд ухвалює рішення про повернення позивачу 50% судового збору. Разом із тим правова природа цієї норми спрямована на заохочення добровільного врегулювання спору на ранній стадії процесу та компенсацію економії процесуальних ресурсів. Застосування механізму часткового повернення збору не є автоматичним та підлягає оцінці з урахуванням фактичного перебігу процесу. Суд враховує, що у цій справі провадження відкрито ухвалою від 13.01.2026, визначено форму провадження відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, здійснено процесуальні дії, пов`язані з організацією розгляду справи, заява про визнання позову подана лише 16.02.2026, тобто після спливу певного часу з моменту відкриття провадження. Слід наголосити, що механізм часткового повернення збору застосовується у випадках, коли визнання позову відбулося на стадії, яка не зумовила істотного процесуального руху справи; в інших випадках підстав для повернення коштів із Державного бюджету немає, оскільки судовий збір справляється за сам факт звернення до суду та здійснення судом правосуддя. Сам факт визнання позову не зумовлює автоматичного повернення збору, якщо справа вже перебуває у стадії розгляду. Отже, з огляду на час подання заяви про визнання позову та фактичний обсяг процесуальних дій, здійснених судом, підстави для повернення позивачу 50% сплаченого судового збору відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до системного тлумачення ст.ст.274-279 ЦПК України, у такій процедурі не призначається судове засідання, не здійснюється стадія судового розгляду в класичному усному форматі та розгляд відбувається письмово на підставі поданих матеріалів. Отже, процесуальна активність суду розпочинається з моменту відкриття провадження, оскільки саме з цього моменту суд визначає порядок розгляду, встановлює строки для подання заяв по суті спору, надсилає процесуальні документи та формує межі розгляду. У справах, де суд призначає судове засідання з викликом сторін, початок розгляду справи по суті традиційно пов`язується з відкриттям першого судового засідання (оголошення складу суду, роз`яснення прав тощо). Натомість у письмовому спрощеному провадженні судове засідання не проводиться і фактичний розгляд відбувається через аналіз письмових матеріалів після відкриття провадження. Тому в такій категорії справ момент відкриття провадження і є початком процесуального розгляду, оскільки інша процесуальна межа законом не передбачена. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст.133 ЦПК України). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Оскільки судом задоволено позовні вимоги повністю, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача вказану суму сплаченого судового збору. Також, позивачем заявлено до відшкодування витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як передбачено ч.ч.4,5 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір №42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025; додаткова угода до договору №42649746 про надання правової допомоги та акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Суд звертає увагу, що витрати на професійну правничу допомогу повинні відповідати критерію необхідності чи було їх вчинення обов`язковим, і чи доцільним було їх виконання чи вплинули вони на перебіг розгляду справи. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову та предмету спору, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Предметом спору в дані справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. На теперішній час судова практика розгляду даної категорії справ є поширеною. Її вивчення, аналіз обставин справи та складання процесуальних документів, на думку суду, за наявності звичайної професійної підготовки в галузі права, об`єктивно не вимагає витрачання значного часу та зусиль адвоката. Розподіляючи витрати, понесені заявником на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи та надані суду документи є підставою для часткового відшкодування судом витрат на правничу допомогу з іншої сторони, адже цей розмір не є доведений, необхідним та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Відтак, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, складності справи, ціни позову, визнання позовних вимог, критерію реальності адвокатських витрат, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, а також критерію розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, що буде відповідати принципу співмірності, виваженості та розумності.

Outcome: approved