Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву № б/н від 16.11.2019 року та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку. Таким чином, з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та відповідачем був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. У подальшому, за допомогою ОТП було підписано заяву б/н від 28.04.2022 року. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування, що також підтверджується паспортом споживчого кредиту. Відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування рахунку. У подальшому, розмір кредитного ліміту збільшився до 50000 гривень. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримав кредитну картку Універсальну. Після отримання картки [PERSON] за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримав кредитні кошти з власної ініціативи. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено у розрахунку заборгованості. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13.02.2023 року має заборгованість у розмірі 57493 грн. 05 коп., в тому числі: 46581 грн. 75 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 10911 грн. 30 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 28.04.2022 року у розмірі 57493 грн. 05 коп. Ухвалою суду від 05.06.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 04.08.2023 року провадження у справі було зупинено до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан. 13.01.2026 року провадження у справі було поновлено. 02.02.2026 року представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог. Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 28.04.2022 року у розмірі 42321 грн. 75 коп. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що [PERSON] є єдиною особою, яка на даний час може нести відповідальність за кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» здійснив усі необхідні дії для перевірки клієнта. Кредитний договір було укладено за допомогою фінансового мобільного номеру телефону відповідача, який вибув з його володіння. Кредитні кошти було одержано боржником у Броварах. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив суду, що кредитний договір від 28.04.2022 року із АТ КБ «Приватбанк» не укладав, кредитні кошти не отримував. Він військовослужбовець та на початку війни перебував у складі Збройних сил України у м.Херсон. У період часу з 23.03.2022 року по 24.08.2025 року перебував у полоні у російських військових. Його утримували в Криму. Коли їх ув`язнювали у них забрали усі речі, включно із мобільним телефоном. Будь-яких паролів він, незважаючи на тортури, нікому не надав. Більше того, зазначив, що ніколи принципово не отримував кредити. У нього була зарплатна картка від Приватбанку, на рахунку якої на момент захоплення його в полон було 16000 гривень. Кредитні кошти було перераховано на нову відкриту кредитну картку, якою він ніколи не володів. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 16.11.2019 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.21). В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згідний із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений і згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Також, судом було досліджено заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 28.04.2022 року. Згідно вказаної заяви клієнт банку [PERSON] уклав кредитний договір на наступних умовах: тип кредиту: відновлювальна кредитна лінія, строк кредиту: 12 місяців з пролонгацією; мета отримання кредиту: споживчі цілі; спосіб та строк надання кредиту: безготівковим шляхом; процентна ставка: 42% річних (а.п.10-20). У договорі наявна відмітка про те, що його підписано клієнтом 28.04.2022 року о 10:17, РНОКПП [PERSON] [NUMBER] . Договір укладено в електронній формі. Окрім того, із дослідженої судом довідки АТ КБ «Приватбанк» встановлено, що за кредитним договором б/н від 28.04.2022 року було видано кредитну картку «Універсальну» № [NUMBER] з терміном дії 04/26 (а.с.9). На вказаній картці було встановлено кредитний ліміт у сумі 50000 гривень, яку було одержано боржником у м.Бровари, Київської області 27.05.2022 року (а.с.8). Відповідач [PERSON] із позовними вимогами не погодився з тих підстав, що у період часу з 23.03.2022 року по 24.08.2025 року перебував у полоні внаслідок збройної агресії проти України. Його мобільний телефон у нього вилучили під час поміщення в місце несвободи. Представник позивача заперечувала проти доводів відповідача на підставі п.1.1.10.10.1 Умов та правил надання банківських послуг станом на 27.05.2022 року, відповідно до яких клієнт несе повну відповідальність за всі платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу та/або за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, якщо його дії чи бездіяльність призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, її розголошення або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію з використанням платіжного інструменту. На підтвердження наведених доводів судом було досліджено надану відповідачем довідку №34/Т-3230Д, видану Службою Безпеки України 04.09.2025 року, відповідно до якої солдат [PERSON] , [INFO] , дійсно в період з 23.03.2022 року по 24.08.2025 року перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України (а.с.102). Розглядаючи аргументи наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків. Так, статтею 207 Цивільного Кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.1 ст.1048 Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Нормою частини першої статті 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Сторони не заперечували існування між собою кредитно-банківських відносин. Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації (частина двадцята статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»). Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164 , користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. Відповідно до пункту 141 Положення емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення). Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції(пункт 146 Положення). Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16 (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 489/1649/17). З огляду на викладене, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставою вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не був держателем платіжної картки АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] , оскільки не отримував її та не укладав договір б/н від 28.04.2022 року. Мобільний телефон відповідача з його фінансовим номером, за використанням якого останній у 2019 році одержав зарплатну платіжну картку з іншим номером у АТ КБ «Приватбанк», у нього примусово вилучили рашисти під час поміщення домісць несвободи внаслідок збройної агресії проти України Вказані обставини позивачем АТ «КБ «ПриватБанк» спростовані не були. 09.09.2025 року за заявою [PERSON] до ЄРДР за №12025020010001271 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: 27.05.2022 року невідома особа шахрайським шляхом отримала доступ до онлайнбанкінгу «Приватбанк» та від імені [PERSON] , [INFO] , підняла кредитний ліміт та в подальшому заволоділа грошовими коштами на суму 46581 гривень (а.с.103). За даним фактом відповідач 16.11.2025 року звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою (вимогою) про проведення службового розслідування та повернення грошових коштів, які були списані автоматично банком з його картки восени 2025 року. Проте, АТ КБ «ПриватБанк» надано відповідь [PERSON] про те, що клієнт, у силу обставин: полону, втратив документи і мобільний телефон з сім карткою фінансового номеру, контроль над своїм акаунтом Приват 24, що призвело до несанкціонованого перерахування грошових коштів на картку іншого банку. Рекомендовано звернутися до правоохоронних органів. Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище. Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов до висновку, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача, не довів, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надава інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Натомість, судом встановлено, що [PERSON] , як клієнт банку, перебував у підневільному стані, у полоні, своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню свого фінансового номеру мобільного телефону, персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Укладення електронного кредитного договору та перерахування коштів з карткового рахунку відбулося не за його розпорядженням, а тому відповідач, який потрапив до полону, виконуючи свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни від збройної агресії рф, безумовно не повинен нести відповідальності за такі операції. Виявивши вказані обставини, відповідач після повернення з полону повідомив про цей факт банк та звернувся до правоохоронних органів, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необгрунтовані та задоволенню не підлягають. Відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я відповідача не є підставою для задоволення позову АТ КБ «Приватбанк». Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed