Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 20.07.2018 року у справі №760/18354/18 в межах кримінального провадження №52016000000000357 від 10.10.2016 року було накладено арешт на частину земельної ділянки із кадастровим номером 0722880700:02:001:6139, площею 0,38 га, що розташована за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Голишів, яка належала на праві власності [PERSON] , [INFO] . В подальшому кримінальне провадження було завершене ухваленням вироку Вищого антикорупційного суду від 16.03.2023 року, відповідно до якого зазначена земельна ділянка була конфіскована в дохід держави. 21.10.2025 року вказане майно було реалізовано органом ДВС на відкритому електронному аукціоні через систему Prozorro.Продажі, за результатом чого, позивач став добросовісним набувачем цієї земельної ділянки. Зважаючи на обмеження позивача в реалізації прав власності, останній просить зняти арешт нерухомого майна в судовому порядку, виключити запис про обтяження та зобов`язати відповідний орган державної реєстрації внести зміни до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 28.01.2026 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 05.02.2026 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов в якому представник відповідача вказує, що Головне управління ДПС у Волинській області участь у накладенні арешту щодо спірного майна не приймало, не наділено повноваженнями щодо зняття арешту та не є належним відповідачем у справі, вимоги не підлягають до задоволення. У відповіді на відзиві від 12.02.2026 року позивач зазначає, що згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту», у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Відтак, доводи сторони відповідача є необґрунтованими. Позивач у письмовій заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі, вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в письмовій заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі, при вирішенні спору поклався на думку суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов`язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником частини земельної ділянки із кадастровим номером 0722880700:02:001:6139, площею 0,38 га, що розташована за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Голишів (а.с. 11). Вказане майно набуте ним за результатами електронних торгів (а.с.14-16, 17-18). Розглядувана частина земельної ділянки (кадастровий номер 0722880700:02:001:6139) конфіскована у [PERSON] на користь держави, згідно вироку Вищого антикорупційного суду від 16.03.2023 року (справа №161/19903/18, а.с.38-131, а.с.26-28). З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що станом на дату розгляду справи на вказану земельну ділянку накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 27414436). Причиною внесення запису є ухвала Солом`янського суду міста Києва від 20.07.2018 року в межах кримінального провадження №52016000000000357 від 10.10.2016 року (про накладення арешту на майно [PERSON] , в тому числі і на частину розглядуваної земельної ділянки) (а.с.29-37). Відтак, арешт на земельну ділянку накладено в межах кримінального провадження учасником якого був [PERSON] (попередній власник майна). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства (постанова від 30 червня 2020 року № 727/2878/19). Суд зауважує, що позивач не був стороною кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права особи, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №766/21865/17 від 12.06.2019 року. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України(далі -КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справа №337/2402/22 (провадження №61-7442св23) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Суд зауважує, що застосування арешту майна як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Доводи Головного управління Державної податкової служби у Волинській області щодо неналежності відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Постанова Пленуму ВССУ від 03.06.2016р. №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» в п.1 зазначає, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Також п.2,3,5,8 даної постанови зазначають, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Факт відсутності належного нормативного регулювання щодо спірних правовідносин та наявності спору між державними установами про належність відповідачів у справі не повинен призводити до порушення прав власника. Арешт майна у даному випадку із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Враховуючи те, що позивач є належним власником майна, а існуючі на даний час арешт та заборона на відчуження нерухомого майна повністю унеможливлюють реалізацію ним правомочностей права власності, а також відсутність підстав для продовження обтяження на майно, позовні вимоги щодо скасування арешту майна підлягають до задоволення. Щодо вимог про зобов`язання відповідного органу державної реєстрації внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Положеннями ч. 2 ст. 27 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили, у тому числі постанови господарського суду у справі про банкрутство (неплатоспроможність) про визнання боржника банкрутом - щодо припинення всіх обтяжень прав на майно боржника (крім тих, які застосовано у кримінальному провадженні). Суб`єкт державної реєстрації проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру. Заявником у такому випадку є, зокрема, позивач або уповноважена ним особа, наслідком звернення є зміна відомостей в Єдиному державному реєстрі або про заборону вчинення реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі. Відтак, судове рішення, що набрало законної сили тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі без додаткових зобов`язань державних реєстраторів щодо вчинення таких дій. З огляду на вказане, позов в цій частині не підлягає до задоволення.

Outcome: partial