Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] (представник адвокат Дерев`янко І.О.) звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на обставини та факти, що в ній викладені та вказала, що 12.06.2021 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано Олександрівським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Дніпро), актовий запис № 667. Від шлюбу народилась донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею. Починаючи з 2024 року вони почали проживати окремо, перестали вести спільне господарство, спільний бюджет, не пов`язані спільним побутом та не підтримують подружніх відносин, втратили почуття любові одне до одного та сім`я фактично розпалась. Відповідач фінансовий дохід приховує, дитину повноцінно матеріально не забезпечує, грошову допомогу на утримання дитини регулярно не надає, хоч він є батьком та зобов`язаний це робити регулярно та ніхто не звільняв його від такого обов`язку. Відповідач є здоровим, працездатним, інших утриманців немає, а тому вона просить розірвати шлюб між ними та стягувати аліменти з відповідача на її корристь на утримання дочки у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви до суду 07 листопада 2025 року і до досягнення донькою повноліття. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Деревянко І.О. подала суду письмову заяву про розгляд справи без участі позивача та представника. Позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, судом належним чином повідомлена про день та час розгляду справ, про що свідчить оголошення, рзміщене на офіційному веб.порталі судової влади України. Суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи заяву позивачки та її представника адвоката, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав. 12.06.2021 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, який був зареєстровано Олександрівським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Дніпро), актовий запис № 667. Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Починаючи з 2024 року сторони проживають окремо, спільного господарства та спільного бюджету, не ведуть, спільним побутом не пов`язані та не підтримують подружніх відносин. Вони втратили почуття любові одне до одного та сім`я фактично розпалась. Відповідач [PERSON] повноцінно матеріально доньку не забезпечує, грошову допомогу на утримання дитини регулярно не надає, хоч він є батьком та зобов`язаний це робити, та ніхто не звільняв його від такого обов`язку. Відповідач є здоровим, працездатним, інших утриманців немає, а тому взмозі на думку суду, сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви до суду 07 листопада 2025 року і до досягнення донькою повноліття. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В силу ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року № 50/155, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11 (далі Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України. Визначаючи частку заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд враховує стан здоров`я дитини, відсутність даних про незадовільний стан здоров`я платника аліментів та його матеріальне становище. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи вищевказані обставини по справі, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність прав як позивача, так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, можливість відповідача сплачувати аліменти, суд має підстави прийти до висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення розміру частки заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, та визначити такий розмір як 1/4 частину з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача на користь позивачки 1211,20 гривень судового збору, сплаченого нею при подачі позову до суду.

Outcome: approved