Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

16 вересня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про тлумачення заповіту, складено 18 березня 1992 року [PERSON] та посвідченого секретарем виконавчого комітету Росільнянської сільської Ради народних депутатів Івано-Франківської області, зареєстрованого в реєстрі за номером 11. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що [INFO] в селі Росільна Івано-Франківського (раніше Богородчанського) району Івано-Франківської області померла бабу позивачки - [PERSON] . За життя, 18 березня 1992 року [PERSON] склала заповіт, яким 1/2 житлового будинку і все хатнє майно, яке належало покійній заповіла позивачці. Заповіт посвідчений Росільнянською сільською радою 18 березня 1992 року, зареєстрований в реєстрі за №11. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавиці. Проте у заповіті не зазначено адреси чи інших ідентифікаційних даних об`єкта нерухомості. У зв`язку з цим нотаріус відмовляється видати їй (позивачці) свідоцтво про право на спадщину, оскільки не може встановити, про який саме житловий будинок йдеться, більше того відповідач заперечує, що в заповіті йдеться про будинок [ADDRESS] . У зв`язку із даними обставинами змушена звернутися до суду. Зазначає, що доказом того, що в заповіті зазначено будинок [ADDRESS] є виписка з погосподарської книги №9, згідно якої власником будинковолодіння [ADDRESS] являється [PERSON] . Інших житлових будинків у покійної за життя не було. А тому вважаю, що є всі підстави дати тлумачення заповіту складеного 18 березня 1992 року встановивши, що волею спадкодавця було заповісти 1/2 частки житлового будинку під номером [ADDRESS] . Ухвалою від 18 вересня 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 січня 2026 року залучено до участі в даній справі, у якості співвідповідача = Дзвиняцьку сільську раду Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 12 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні доводи позову підтримала проти заочного розгляду справи заперечень не мала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заяв чи клопотань від відповідача не надходило. Представник відповідача Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у поданій заяві сільський голова заперечень проти позову не мала, просила проводити розгляд справи у її відсутності. З огляду на встановлення одночасного існування умов передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у віці 76 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 26 травня 1998 року Росільнянською сільською радою Богородчанського району, актовий запис №23 (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житловий будинок та господарські будівлі та споруди побудовані до 1991 року, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги №9 с. Росільна Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 30 листопада 2022 року (а.с.7). Відповідно до виписки з по господарської книги виданої старостою Росільнянського старостинського округу І. Пасічняком від 08 грудня 2025 року за № 33/02-25 вбачається, станом на 25 травня 1998 року згідно погосподарських книг сільської ради на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,14 га, яка знаходиться в приватній власності [PERSON] , розміщені два домогосподарства за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Згідно записів погосподарської книги Росільнянського старостинського округу Дзвиняцької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області за 1991 1995 років, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , суспільна група господарства колгоспний двір, були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , голова сім`ї; [PERSON] , [INFO] , дружина, [PERSON] , [INFO] , дочка, [PERSON] , [INFO] , зять, [PERSON] , [INFO] , внук, [PERSON] , [INFO] , внука. Відповідно до записів погосподарської книги за 1996 2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , суспільна група господарства робітничий двір, рік побудування 1964, земельна ділянка під будівлями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,14 га, були, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , голова сім`ї, та [PERSON] , [INFO] , внука. А [PERSON] , [INFO] , голова сім`ї, [PERSON] , [INFO] , дружина, [PERSON] , [INFO] , син, відповідно до записів погосподарської книги за 1996 2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , суспільна група господарства робітничий двір. Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть сформованого 23.12.2020 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с.69). За життя, 18 березня 1992 року [PERSON] , склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Росільнянської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №11, згідно якого [PERSON] , яка мешкає в селі Росільна Богородчанського району, на випадок своєї смерті робить таке розпорядження: житлового будинку і все хатнє майно, яке належить їй на праві особистої власності, де б воно не було і яке б воно не було заповіла своїй внучці [PERSON] (а.с.5). Відповідно до договору дарування встановлено, що [PERSON] , [INFO] подарувала [PERSON] у дар житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в селі Росільна Богородчанського району Івано-Франківської області, житловий будинок дерев`яний, критий шифером, жилою площею 18 кв.м. Житловий будинок належить дарителю [PERSON] (а.с.93-94). Відповідно до свідоцтв про народження (а.с.11; 70) [PERSON] є онукою [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища сформованого 12 вересня 2025 року, вбачається, що [PERSON] зареєструвала шлюб13 січня 2001 року, актовий запис №1, після реєстрації шлюбу набула прізвище [PERSON] (а.с.14-15). Після смерті [PERSON] , [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Білусяк Л. В., з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 22 грудня 2020 року заведено спадкову справу №133/2020. Станом на 28 листопада 2022 року [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті своєї баби [PERSON] (а.с.8). Однак, листом приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Білусяк Л. В. № 197/02-14 від 28.08.2025 року позивачці було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки у тексті заповіту відсутні відомості, які надають можливість ідентифікувати об`єкт спадкування (адреса будинку, населений пункт, інші ідентифікаційні ознаки) та рекомендовано звернутись до суду з відповідним позовом для тлумачення заповіту (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 27 вересня 2024 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 59 років, актовий запис №45 (а.с.96). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07 липня 2025 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 66 років, актовий запис №281 (а.с.97). Відповідно до повідомлення старости Росільнянського старостинського округу І. Пасічняка від 23 лютого 2026 року №12-1/02-25, встановлено що померлій [PERSON] , відповідно до записів погосподарських книг сільської ради, до дня її смерті належав житловий будинок орієнтовною загальною площею 36 кв.м, який побудований в 1964 році на власній земельній ділянці. Крім того, на цій земельній ділянці наявний незареєстрований житловий будинок, побудований померлим [PERSON] у 1996 - 2000 роках. Однак, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 08 грудня 2022 року на підставі заяви з реєстраційним номером: 53317542, дата та час реєстрації заяви: 06 грудня 2022 року, заявник [PERSON] , встановлено, що житловий будинок, з господарським будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: житловий будинок А загальна площа (кв.м): 57.1, житлова площа (кв.м) 37,4; житловий будинок Б загальна площа (кв.м): 52.7, житлова площа (кв.м) 16.6; сарай В загальна площа (кв.м): 28.6; сарай Г загальна площа (кв.м): 42.4; гараж Д загальна площа (кв.м): 16.6; вбиральня Ж загальна площа (кв.м): 1; сарай З загальна площа (кв.м): 19; літня кухня К загальна площа (кв.м): 20.5; колодязь 1; ворота 2 загальна площа (кв.м): 4.1; ворота 3 загальна площа (кв.м): 6.4; огорожа 4 загальна площа (кв.м): 52.2; огорожа 5 загальна площа (кв.м): 62.7; ворота 6 загальна площа (кв.м): 8.4, зареєстрований 06.12.2022 року о12:55:18 державним реєстратором Коваленко В. С., підстава для державної реєстрації: виписка із погосподарської книги №9, серія та номер:650, виданий Дзвиняцька сільська рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області; державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: ІФ01-27-2-000035, виданий 10.12.1996, видавник: Росільнянська сільська Рада народних депутатів; форма власності: приватна; розмір частки 1/1; власники: [PERSON] , свідоцтво про смерть, серія та номер: [NUMBER] , виданий 26.05.1998, особа померла (а.с.98-99). Також, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.01.2026 року, встановлено, що житловий будинок, з господарським будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, який розташований за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: житловий будинок А загальна площа (кв.м): 57.1, житлова площа (кв.м) 37,4; житловий будинок Б загальна площа (кв.м): 52.7, житлова площа (кв.м) 16.6; сарай В загальна площа (кв.м): 28.6; сарай Г загальна площа (кв.м): 42.4; гараж Д загальна площа (кв.м): 16.6; вбиральня Ж загальна площа (кв.м): 1; сарай З загальна площа (кв.м): 19; літня кухня К загальна площа (кв.м): 20.5; колодязь 1; ворота 2 загальна площа (кв.м): 4.1; ворота 3 загальна площа (кв.м): 6.4; огорожа 4 загальна площа (кв.м): 52.2; огорожа 5 загальна площа (кв.м): 62.7; ворота 6 загальна площа (кв.м): 8.4, зареєстрований 06.12.2022 року о12:55:18 державним реєстратором Коваленко В. С., підстава для державної реєстрації: виписка із погосподарської книги №9, серія та номер:650, виданий Дзвиняцька сільська рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області; державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: ІФ01-27-2-000035, виданий 10.12.1996, видавник: Росільнянська сільська Рада народних депутатів; форма власності: приватна; розмір частки 1/1; власники: [PERSON] (а.с.100). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивачки, як спадкоємця за заповітом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на її ім`я. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). В Україні діє принцип свободи заповіту. Він означає, що заповідач має право заповідати належне йому майно будь-якій особі. Також заповідач має право на призначення спадкоємців, тобто заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Судом встановлено, що сторони не здійснювали тлумачення заповіту на підставі частини першої статті 1256 ЦК України, тому таке тлумачення здійснюється судом. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19, від 30 вересня 2022 року у справі №165/3014/20. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. У постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №474/454/18, від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19 зазначено, що «тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача». Отже, тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких позовних вимог, що не буде виходом судами за межі позовних вимог. Таким чином, оскільки до предмету доказування по цій справі відноситься визначення спадкової маси при спадкуванні за заповітом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, то суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт та визначити спадкову масу. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Судом установлено, що на момент складання заповіту 18 березня 1992 року спадкодавцю [PERSON] належав житловий будинок 1964 року забудови орієнтовною загальною площею близько 36 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується повідомленням старости Росільнянського старостинського округу І. Пасічняка від 23 лютого 2026 року №12-1/02-25, записами погосподарських книг, а також копією договору дарування від 18 березня 1992 року. Зазначеним договором дарування встановлено, що 18 березня 1992 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться в селі Росільна Богородчанського району Івано-Франківської області, який описаний як дерев`яний житловий будинок, критий шифером, із житловою площею 18 кв. м. Наведена обставина у сукупності з текстом заповіту, складеного цього ж дня, свідчить про те, що спадкодавиця розпоряджалася одним і тим самим житловим будинком, який фактично існував на той час і належав їй на праві власності. Таким чином, як на момент складення заповіту 18 березня 1992 року, так і на момент відкриття спадщини [INFO] у власності [PERSON] перебував житловий будинок 1964 року забудови, орієнтовною загальною площею близько 36 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, з повідомлення старости Росільнянського старостинського округу І. Пасічняка від 23 лютого 2026 року №12-1/02-25 убачається, що на цій же земельній ділянці у подальшому був збудований інший житловий будинок, який, за наданими відомостями, був споруджений [PERSON] орієнтовно у 19962000 роках та право власності на який тривалий час не було зареєстроване. Вирішуючи спір, суд звертає увагу, що при тлумаченні заповіту визначальним є не формальне співпадіння сучасної адреси об`єкта нерухомості із можливим позначенням у правочині, а встановлення того, яке саме майно належало спадкодавцю на праві власності на момент складення заповіту та входило до складу спадщини на час її відкриття. Відповідно до частини четвертої статті 1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Отже, при тлумаченні заповіту суд повинен виходити з того майна, яке належало спадкодавцеві станом на день його смерті, а не з відомостей, внесених до державних реєстрів значно пізніше, якщо такі відомості не відображають правовий стан майна на момент відкриття спадщини. Із досліджених судом доказів убачається, що на момент складення заповіту та на момент відкриття спадщини за [PERSON] фактично обліковувався і належав житловий будинок 1964 року забудови орієнтовною загальною площею близько 36 кв. м. Саме ці обставини підтверджуються записами погосподарських книг, повідомленням старости Росільнянського старостинського округу, текстом договору дарування від 18 березня 1992 року, а також іншими дослідженими судом письмовими доказами. Разом із тим, у матеріалах справи наявні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якими 06 грудня 2022 року за адресою: [ADDRESS] здійснено державну реєстрацію об`єкта нерухомості, до складу якого включено, зокрема, два житлові будинки, позначені у технічній документації як житловий будинок «А» та житловий будинок «Б», загальною площею 57,1 кв. м та 52,7 кв. м відповідно. Оцінюючи наведені відомості, суд враховує, що зазначена державна реєстрація проведена 06 грудня 2022 року, тобто через значний проміжок часу після смерті спадкодавиці. Сам по собі факт такої реєстрації не є достатнім доказом того, що відповідні об`єкти нерухомості у такому складі, площі та конфігурації існували і належали [PERSON] на момент складення заповіту чи на момент відкриття спадщини. Зазначені відомості суд оцінює у сукупності з іншими доказами у справі та не визнає їх визначальними для встановлення складу спадкового майна станом на 1992 та 1998 роки. Наявність пізнішого реєстраційного запису не усуває необхідності з`ясування реального складу майна, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Хронологія встановлених у справі обставин свідчить про те, що інший житловий будинок, який з`явився на відповідній земельній ділянці пізніше та був пов`язаний із домогосподарством за адресою [ADDRESS] , виник вже після складення заповіту. За відсутності доказів того, що такий об`єкт існував як самостійне домоволодіння та належав спадкодавиці на праві власності на момент складення заповіту або на момент відкриття спадщини, суд приходить до висновку, що він не може розглядатися як об`єкт заповідального розпорядження. При цьому суд враховує, що заповідачка у заповіті від 18 березня 1992 року вжила формулювання: «1/2 житлового будинку і все хатнє майно, яке належить їй на праві особистої власності». Отже, заповідальне розпорядження прямо пов`язане саме з тим майном, яке належало їй на праві власності. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що ключовим критерієм індивідуалізації об`єкта спадкування є належність відповідного майна спадкодавиці на праві власності на момент складення заповіту та на момент відкриття спадщини, а не пізніші зміни у технічних характеристиках чи реєстраційних даних такого майна. Суд також зазначає, що у цій справі не вирішується спір про виникнення, перехід чи припинення права власності на нерухоме майно, а також не надається оцінка законності державної реєстрації права власності, проведеної 06 грудня 2022 року. Предметом розгляду є виключно тлумачення змісту заповіту з метою встановлення того, який саме об`єкт нерухомого майна охоплювався волевиявленням заповідача. Отже, суд не змінює зміст заповіту та не підміняє собою волю спадкодавця, а лише з`ясовує, який саме житловий будинок мався на увазі у заповідальному розпорядженні. Суд також враховує вимоги статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Із наданих суду доказів не вбачається, що житлові будинки, які у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позначені як житловий будинок «А» та житловий будинок «Б», існували як самостійні об`єкти нерухомості на момент складення заповіту 18 березня 1992 року або належали [PERSON] на праві власності на момент відкриття спадщини 25 травня 1998 року. Надані позивачкою письмові докази, зокрема записи погосподарських книг, повідомлення старости Росільнянського старостинського округу, договір дарування від 18 березня 1992 року та інші документи, навпаки свідчать про те, що у власності спадкодавиці перебував один житловий будинок 1964 року забудови орієнтовною загальною площею близько 36 кв. м. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що інші житлові будинки, які у подальшому були відображені у технічній документації та внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у 2022 році, належали спадкодавиці на праві власності на момент відкриття спадщини або охоплювалися її заповідальним розпорядженням, суду не надано. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстав для поширення тлумачення заповіту на зазначені об`єкти нерухомості не вбачається. Суд зазначає, що у межах розгляду цієї справи не вирішується спір щодо виникнення, переходу чи визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, а також не встановлюється склад спадщини у розумінні визначення прав на конкретні об`єкти нерухомості. Предметом розгляду є виключно тлумачення змісту заповіту від 18 березня 1992 року з метою з`ясування волевиявлення заповідача щодо майна, яке належало їй на праві власності на момент складення заповіту та на момент відкриття спадщини. При цьому суд не встановлює і не підтверджує право власності на відповідний об`єкт нерухомого майна, оскільки такі питання можуть бути предметом окремого спору про право. Вирішення питання про належність майна спадкодавцеві має значення у цій справі лише в тій мірі, у якій це необхідно для встановлення змісту заповідального розпорядження та індивідуалізації майна, про яке йдеться у заповіті. Суд виходить із того, що тлумачення заповіту у даному випадку спрямоване не на зміну або доповнення його змісту, а виключно на індивідуалізацію майна, яке охоплюється заповідальним розпорядженням. Оскільки у заповіті спадкодавиця зазначила «1/2 житлового будинку і все хатнє майно, яке належить їй на праві особистої власності», необхідність судового тлумачення виникла саме у зв`язку з відсутністю у тексті заповіту детальної індивідуалізації такого будинку. З урахуванням сукупності досліджених доказів суд приходить до висновку, що під «1/2 житлового будинку», зазначеною у заповіті від 18 березня 1992 року, слід розуміти саме 1/2 частину житлового будинку 1964 року забудови орієнтовною загальною площею близько 36 кв. м, який належав [PERSON] та знаходився за адресою: [ADDRESS] . Таке тлумачення відповідає змісту заповіту, не змінює волі заповідача, узгоджується з вимогами статей 213, 1236, 1256 ЦК України та забезпечує реалізацію дійсної волі спадкодавиці без поширення заповідального розпорядження на інше майно, яке їй не належало. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про тлумачення заповіту є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved