Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, у якій просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 295 408, 74 грн., з яких: інфляційні втрати з 11.02.2021 року по 11.02.2024 року 245 666,96 грн.; три проценти річних з 11.02.2021 року по 11.02.2024 року 49 741,78 грн., а також судові витрати в сумі 17 537,44 грн, з яких: сплачений судовий збір 2537, 44 грн., витрати на правову допомогу (на день подання заяви) 15 000 грн. Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебувала на розгляді позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (справа № 367/3456/19, провадження № 2/367/659/2023). У вказаному провадженні представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог, враховуючи тривалий час розгляду справи. В кінці січня 2024 року представник позивача дізнався про ухвалене у справі рішення, яким суд позовну заяву [PERSON] задовольнив та стягнув з відповідача [PERSON] на користь позивач [PERSON] : суму основного боргу 552 240,00 грн.; пеню з 03 березня 2018 року по 03 травня 2019 року 225 495, 45 грн.; 3% річних з 03 березня 2018 року по 03 травня 2019 року 19 335, 83 грн. та судові витрати по справі. В кінці січня 2024 року з ЄДРСР представнику позивача стало відомо, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19 вересня 2023 року було відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. На даний час зобов`язання відповідачем не виконано та гроші позивачу не повернуто, що дає право на додаткове стягнення за весь період прострочення боржника інфляційних втрат та 3% річних. Ухалою суду від 21.03.2024 року відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 27.11.2024 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 384 042,39 грн., з яких: інфляційні втрати з 11.02.2021 року по 30.11.2023 року з суми 552 240 грн 240 120,44 грн.; інфляційні втрати з 01.12.2023 року по 27.11.2024 року з суми 805 041,99 грн 73 529,50 грн.; три проценти річних з 11.02.2021 року по 30.11.2023 року 46 433,55 грн.; три проценти річних з 01.12.2023 року по 27.11.2024 року 23 958.90 грн., а також судові витрати в сумі 23 072,34 грн, з яких: сплачений судовий збір 3 072, 34 грн., витрати на правову допомогу (на день подання цієї заяви) 20 000 грн. Ухалою суду від 27.11.2024 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 24.02.2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення на позов з наступних підстав. Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30.03.2023 у справі № 367/3456/19 (провадження № 2/367/659/2023), яке набрало законної сили, і яким нібито на думку позивача встановлені обставини, які не потребують доведення у справі №367/1336/24, що розглядається. До позовної заяви позивач додає договір, на підставі якого просить стягнути заборгованість з [PERSON] , це Договір позики від 02 березня 2017 року, зареєстрований за № 472. Проте, підставою для звернення з позовом у справі № 367/3456/19 є інший договір, а саме - Договір позики від 24 лютого 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. зареєстрований в реєстрі за №442. Крім того, вказує, що [PERSON] є дружиною діючого військовослужбовця, а тому звільняється від сплати процентів, 3 процентів річних та інфляційних збитків за будь-яким договором позики. Також зауважила, що інфляційні нарахування не здійснюються, якщо сума зобов`язання визначена у іноземній валюті або еквіваленті. Разом з тим, позивач в прохальній частині позову просить стягнути 3% річних за період з 11.02.2021 по 31.12.2024 в розмірі 49 741, 78 грн. за більше ніж 4 роки. Та інфляційні втрати з 11.02.2021 по 11.02.2024 в розмірі 245 666, 96 грн. за більше ніж 4 роки. 28.02.2025 року представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, у якому виклав заперечення на доводи представника відповідачки. Ухалою суду від 19.05.2025 року вирішено повернутися до розгляду цивільної справи №367/1336/24 у підготовчому провадженні, призначено підготовче засідання та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. належним чином завіреної копії договору позики від 24.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №442. Ухалою суду від 06.10.2025 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 30.10.2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності, у якій вважала, що строки для звернення з вимогою, викладеною в позовній заяві, спливли 24.02.2020, що є підставою для відмови в позовній заяві. Учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] надіслав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без участі позивача та його представника на підставі наявних матеріалів справи, позов просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] направила до суду заяву, у якій просила розглянути справу за наявними матеріалами справи та ухвалити рішення про відмову в позові [PERSON] в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.10.2023 року у справі № 367/3456/19 вирішено стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу в розмірі 552 240 (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі двісті сорок) гривень, 3 % річних в розмірі 19 335 (дев`ятнадцять тисяч триста тридцять п`ять) гривень 83 копійки та пеню в розмірі 225 495 (двісті двадцять п`ять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 45 копійок, а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7 970 (сім тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень71 копійку. Дане рішення суду набрало законної сили 21.11.2025 року. Як встановлено рішенням суду від 30.10.2023 року у справі № 367/3456/19, 24 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. та зареєстровано в реєстрі під № 472. Відповідно до п. 1. Договору позики: « Позикодавець передав, а Позичальник прийняла від нього і зобов`язується повернути грошові кошти у розмірі 587 520 (п`ятсот вісімдесят сім тисяч п`ятсот двадцять) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 21760 (двадцять одна тисяча сімсот шістдесят) доларів США, згідно курсу, який Сторони погодили між собою: 100 доларів США = 2700 грн. 00 коп. не пізніше 02 березня 2018 року». Згідно із п. 2 Договору позики: «Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором». Відповідно до п. 4 Договору позики: «Сторони домовилися, що Позичальник може повертати Позикодавцеві позичену ним суму частинами, а Позикодавець зобов`язаний приймати від Позичальника грошову суму частинами». Згідно із п. 6 Договору позики: «У разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, Позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса». Відповідно до п. 13 Договору позики: «Зміст цього договору, а також ст.ст. 1046-1052 Цивільного кодексу України сторонам за цим договором нотаріусом роз`яснено, за їх твердженням зміст договору та вказаних статей їм зрозумілий». В матеріалах цивільної справи №367/1336/24 міститься дублікат Договору позики від 02 березня 2017 року, зареєстрований за № 472. Як вказав позивач, оригінал Договору позики від 24 лютого 2017 року № 442 було втрачено. Згідно Довідки від 27.02.2025 року, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., в дублікаті Договору позики «друге березня дві тисячі сімнадцятого року» та номер реєстрації в реєстрі «472» - є помилковими та необхідно вважати правильною в дублікаті датою саме «двадцять четверте лютого дві тисячі сімнадцятого року» та правильною датою реєстрації в реєстрі «№ 442». На виконання ухвали суду від 19.05.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. було надано належним чином завірену копію договору позики від 24.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №442, який досліджено судом. Як вбачається з умов укладеного між сторонами договору позики, сума коштів була отримана [PERSON] саме національній валюті України поряд із вказаним її еквівалентом у доларах США. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Частинами 4, 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням боргового зобов`язання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВС України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання за договором позики, підтвердженого судовим рішенням. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.10.2023 року у справі № 367/3456/19, яке в повному обсязі на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникає право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Також судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є дружиною військовослужбовця. Відповідно до Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 17 грудня 2022 року [PERSON] має зареєстрований шлюб за № 614 з [PERSON] . [PERSON] є військовослужбовцем, , що підтверджується військовим квитком серія [NUMBER] та Довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України №1/96/2117 від 09.05.2023. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Разом з тим, дія зазначеної норми не поширюється на стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням боргового зобов`язання, а підлягає застосуванню лише для штрафних санкцій та процентів за користування кредитом. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні втрати, відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням боргового зобов`язання за період з 11.02.2021 року по 23.02.2022 року. Перевіривши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС «LIGA 360» наведені позивачем розрахунки 3% річних та індексу інфляції за період з 11.02.2021 року по 23.02.2022 року, суд дійшов висновку про їх правомірність, обґрунтованість та арифметичну вірність, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та стягненню з відповідачки на користь позивача інфляційні втрати з 11.02.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 65 029,46 грн.; 3% річних з 11.02.2021 року по 23.02.2022 року 17 157,26 грн. Водночас, представником відповідача заявлено про сплив строку позовної давності. Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частин 3-4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного СУДУ України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без важної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Суд не погоджується з доводами сторони відповідача щодо закінчення трирічного строку позовної давності в частині заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням боргового зобов`язання - 12.02.2024 року. При цьому з заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних починаючи з 11.02.2021 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню три проценти річних з 11.02.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 17 157,26 грн., та інфляційні втрати з 11.02.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 65 029,46 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (судовий збір сплачено в розмірі 3246,51 грн., ціна позову 384 042,39 грн., задоволено судом 82 186,72 грн. або 21,40 відсотки), таким чином необхідно стягнути судовий збір у розмірі 694,75 грн. (3246,51 грн.* 21,40% / 100%). Вирішуючи питання про судові витрати суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 1960,79 грн.

Outcome: partial