Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що 09.02.2001 року успадкував 1/2 частину будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Інший співвласник [PERSON] має окрему адресу: [ADDRESS] та має окремий вихід.Державний реєстратор 10 квітня 2025 року відмовив у проведенні реєстраційних дій, оскільки після того, як позивач отримав свідоцтво про право на спадщину, він не звернувся для реєстрації права власності до 01.01.2013 року. Інша частина будинку була виділена в одиницю, тоді як у позивача залишається частина відповідно до правовстановлювального документа. Вказані юридичні обставини позбавляють його можливості реалізувати своє право власності на майно. Частка майна є фактично окремим об`єктом. Спільних приміщень з іншим співвласником не має.Невизначеність в документах та реальному стані об`єкту не дає можливості вільно розпоряджатись даним майном, що й стало підставою звернення до суду. Провадження у справі відкрито 20.01.2026. Сторони у судове засідання не з`явилися, надали заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02.02.2001, держаним нотаріусомВерхньодніпровської державної нотаріальноїконтори Дніпропетровськоїобласті, зареєстрованого в реєстрі за № 195, позивач успадкував частину жилого будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.06.2008, держаним нотаріусомВерхньодніпровської державної нотаріальноїконтори Дніпропетровськоїобласті, зареєстрованого в реєстрі за № 3048, відповідач [PERSON] успадкувала частину жилого будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19429698 від 07.07.2008, за [PERSON] зареєстроване право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №2/127 від 27.03.2025, одна частка житлового будинку належала померлому [PERSON] , інша частка належала [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкоємиця [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на будинок, який є самостійним об`єктом нерухомості за адресою: [ADDRESS] та зареєструвала своє набуте право в реєстрі прав власності на нерухоме майно07.07.2008. Тому будинок [PERSON] це одиниця об`єкту. [PERSON] є власником частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , але після юридичної дії виділення в окрему одиницю будинку [PERSON] , немає від чого розрахувати частину будинку [PERSON] . Право власності позивач не зареєстрував після смерті батька [PERSON] . Згідно Висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна від 22.03.2024, за технічними показниками нерухомість [PERSON] може бути виділена в одиницю. Згідно рішення державного реєстратора № 783111475 від 10 квітня 2025 року було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, з підстав зазначених в інформаційній довідці комунального підприємства «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної радинадало лист № 2/127 від 27.03.2025 року. Між сторонами виникли правовідносини, що виникають із права власності. Способом захисту порушених цивільних прав позивачем визначено припинення права спільної часткової власності і визнання права власності на частку в натурі, як на самостійний об`єкт нерухомості, з яким погоджується суд. Даний спосіб захисту порушених прав, передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною радою України від 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК - право власності вважається набутим правомірним, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Згідно статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21) вказано, що «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації». Суд встановив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] складається з двох частин, і позивачу за правовстановлюючими документами належить 1/2 частки у спільній частковій власності. Водночас відповідач у 2008 році набула право приватної власності на виділену в натурі частину будинку, яка оформлена як окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої адреси та державною реєстрацією. Відповідно до ст. 364 ЦК України, набуття права приватної власності на виділену частину будинку призвело до припинення права спільної часткової власності щодо цієї частини майна. Отже, відповідач не є співвласником. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Водночас позивач не може самостійно оформити право власності на свою частку через наявну відмову державного реєстратора у реєстрації права власності, оскільки у державному реєстрі прав міститься запис про спільну часткову власність відповідача. Враховуючи викладене вище, позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved