Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

У листопаді 2026 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві спільної часткової власності спільно з [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі значаться зареєстрованими її сини [PERSON] та [PERSON] , які за вказаною адресою тривалий час не проживають. Зазначала, що наявність реєстрації відповідачів у квартирі покладає на неї додаткові витрати, при цьому сини за вказаною адресою не проживають, не зберігають своїх речей, не несуть витрат на утримання житла, будь-яких домовленостей з ними щодо порядку користування квартирою у неї немає, а тому вважає, що останні втратили право користування належною їй квартирою. Звертала увагу на те, що в позасудовому порядку зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою не представляється можливим, адже співвласником квартири є її колишній чоловік [PERSON] , з яким вона розірвала шлюб у червні 2009 року та не підтримує спілкування, останній у зазначеній квартирі не проживає понад 15 років, а тому позбавлена можливості отримати його письмову згоду на зняття з реєстрації синів. З урахуванням наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилась, в її інтересах діяла представник, яка звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не з`явились в судове засідання незважаючи на те, що вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомили і не подали відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Крім того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ , а також інформація щодо даної справи розміщується на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. У своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Крім того, у встановлений строк відповідачами не було подано відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили та не направили відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності 1/2 частка квартири за адресою [ADDRESS] , власником іншої 1/2 частини вказаної квартири є [PERSON] , з яким позивач у червні 2009 року розірвала шлюб (а/с 16). Наведене підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а/с 33). Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 22.04.2015 року було припинено право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру, здійснено її поділ між ними на рівні частки, а саме по 1/2 за кожним, а також встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити [PERSON] в користування житлову кімнату 168-6 площею 8.80 кв.м. та житлову кімнату 168-9 площею 16.00 кв.м.; виділено [PERSON] в користування житлову кімнату 168-2 площею 11.10 кв.м.; коридор 168-1 площею 11.60 кв.м., комору 168-3 площею 1.00 кв.м., ванну кімнату 168-4 площею 2.60 кв.м., вбиральню 168-5 площею 1.00 кв.м., кухню 168-7 площею 8.60 кв.м., вбудовану шафу 168-8 площею 0.50 кв.м залишено в загальному користуванні (а/с 9). З матеріалів справи вбачається, що у вказаній квартирі також значаться зареєстрованими сини співвласників вказаної квартири, відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] , які відповідно до акту ПП «Житлосервіс» №429 від 28.11.2025 року та довідки вказаного підприємства від 28.11.2025 року №232, з 2015 року по теперішній час не проживають за адресою [ADDRESS] (а/с 15, 19, 20). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Натомість, за змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що право позивача вільно реалізовувати своє право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідачі не проживають у належній позивачу квартирі понад один рік, не приймають участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинять позивачу перешкоди Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. З системного аналізу вище наведеного вбачається, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідачі дійсно не проживають у вказаній квартирі більше року без поважних причин, за місцем реєстрації не з`являються. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою чи проживанні в ній, про поважність причин їх відсутності понад встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх таким, що втратили право користування житлом, в матеріали справи не містять. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved