Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що з 1993 року по 2005 рік перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. На початку травня 2002 року сімейне життя погіршилося і сім`я розпалася, позивач почав проживати окремо від відповідача. З травня 2002 року позивач почав проживати з третьою особою [PERSON] однією сім`єю. Від цих стосунків народилася дитина [PERSON] , [INFO] . 19 квітня 2003 року в період окремого проживання з відповідачем, позивач за кошти подаровані його матір`ю, придбав квартиру для спільного проживання його другої сім`ї. Таким чином, квартира [ADDRESS] не є спільним майном подружжя, а є його особистою власністю. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 17.10.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній справі, розгляд якої визначено проводити за правилами загального позовного провадження. По справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 21.01.2026 закрито підготовче провадження по справі та її призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Малега С.О. позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити з підстав викладених у ній. Третя особа [PERSON] підтримала позов і пояснила, що спірна квартира була придбана її чоловіком під час окремого проживання з відповідачем для проживання їх сім`ї за кошти його батьків, а отже є його особистою власністю. З травня 2002 року вони з [PERSON] проживають однією сім`єю і 24.08.2003 вони в`їхали у спірну квартиру і стали в ній проживати. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяви про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з квітня 1996 року, який розірвано 25 березня 2005 року. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2005 року встановлено, що подружні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинено у травні 2002 року. 19.04.2003 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким останній прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. та зареєстрований у реєстрі за №2127. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] та [PERSON] з 2003 року, оскільки їх сім`я є її сусідами у будинку [ADDRESS] . Відповідача вона не знає і ніколи не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є мамою третьої особи і позивач є її зятем. Спірна квартира була придбана [PERSON] , матір`ю [PERSON] для проживання їх сім`ї [PERSON] , [PERSON] та їх доньки [PERSON] . В цій квартирі вони досі і проживають. Відповідача вона не знає і ніколи не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що спірна квартира придбана на її кошти для проживання її сина. Відповідач є її першою невісткою і житлове питання для неї і онуки було вирішено. Вищевказані спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться також у статті 368 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року по справі №753/7242/21 зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт того, що на момент купівлі спірної квартири між позивачем та відповідачем були фактично припинені шлюбні відносини і спірна квартира придбана за особисті кошти позивача. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved