Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] викладену та надіслану [PERSON] у заяві до Березівського районного відділі поліції ГУНП в Одеській області, а саме інформацію: [PERSON] погрожує фізичною розправою [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] протягом 10 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, спростувати недостовірне твердження, поширене [PERSON] , у заяві до Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, а саме: « [PERSON] погрожує фізичною розправою [PERSON] » шляхом направлення до Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області заяви, що зазначена інформація є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] ; стягнути з [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі - 100 000,00 грн. на користь [PERSON] . На обгрунтування поданої заяви, [PERSON] шляхом звернення із заявою до Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області поширив недостовірну інформацію відносно [PERSON] , що містить наклеп, посягає на ділову репутацію позивача. В своїй заяві [PERSON] , посилається на те, що [PERSON] , вчиняє неправомірні дії відносно нього шляхом погрози фізичною розправою [PERSON] . Сторона позивача зазначає, що зазначена заява містить твердження, які не відповідають дійсності або викладені неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. У свою чергу [PERSON] у своїх поясненнях від 06.07.2024 зазначив, які скеровні до Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, що у нього з [PERSON] на даний час є цивільно-правові відносини, які наразі сторони намагаються вирішити згідно норма чинного законодавства, та те що він не вчиняв жодних неправомірних дій, як фізичного так і психологічного характеру, у тому числі будь-якого роду погроз стосовно [PERSON] . Позивач вважає, що такі дії відповідача спрямовані на те, щоб не тільки показати [PERSON] з негативного боку, а й цілеспрямовано звинуватити у вчинені злочину, що провокує негативне ставлення суспільства до нього. На думку позивача, тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Інформація в заяві [PERSON] до Національної поліції, є недостовірною та порушує особисті немайнові права позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації, дискредитує його в очах широкого загалу, а також негативно вплинула на його моральне положення, на загальний стан здоров`я позивача, участь у декількох судових справах, через що [PERSON] знаходиться під психологічним тиском, витрачає свій життєвий ресурс на різні судові справи. З урахуванням встановленого, сторона позивача вважає необхідним визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] викладену [PERSON] у заяві до Національної поліції, та зобов`язати відповідача спростувати поширену відносно позивача інформацію у спосіб її поширення, а саме протягом 10 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили надіслати до національної поліції заяву про спростування інформації: « [PERSON] погрожує фізичною розправою [PERSON] ». Задовольнити вимогу щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. Відповідач із позовною заявою позивача категорично не згодний, вважає позов безпідставним та необгрунтованим, не доведеним та таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав. Так, дійсно відповідач іноді з метою реалізації своїх конституційних прав звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів із заявами, судових інстанцій в яких міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь і цьому немає нічого забороненого. Оскільки подання [PERSON] заяви до правоохоронних органів з метою перевірки компетентними органами незаконної, на його думку, поведінки позивача свідчить про реалізацію особою Конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не є поширенням недостовірної інформації, можливо зробити єдиний висновок про відсутність підстав для задоволення позову. Таким чином, відповідач не вважає, що інформація викладена у зазначеному зверненні, яку позивач просить визнати недостовірною та є такою, що підлягає спростуванню, завдає шкоди діловій репутації позивачу оскільки була викликана наміром відповідача захистити свої права, відповідач мав на меті перевірку звернення уповноваженими на це законом правоохоронними органами та є реалізацією ним Конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації. Оскільки позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності, діловою репутації, тому ця вимога також, на думку відповідача, задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, просить у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію та стягнення моральної шкоди - відмовити. Позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив наступне. [PERSON] звернувся до Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області відносно [PERSON] , що містить наклеп, а саме щодо вчинення ним неправомірних дій відносно останнього шляхом погрози фізичною розправою. Тобто зазначена заява подана відповідачем до Березівського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області в рамках КПК України, що у свою чергу не розцінюється як звернення громадян та не підпадає під дію ЗУ «Про звернення громадян» та ст. 40 Конституції України. Позивач наполягає та вважає, що дії відповідача спрямовані на те, щоб не тільки показати [PERSON] з негативного боку, а й цілеспрямовано звинуватити у вчинені злочину, що провокує негативне ставлення суспільства до нього. Зі змісту поширеної інформації, можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачем містить фактичні дані, та викладена у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і, як наслідок, може бути визнана недостовірною. Поширену відповідачем інформацію можна перевірити на предмет її істинності, дійсності; зазначена інформація не підпадає під ознаки критики; в оспорюваній інформації відсутні припущення, а також мовно-стилістичні засоби (гіпербола,алегорія, сатира) тощо, а тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Поширена відповідачем інформація за своїм характером та змістом ґрунтується на твердженнях про причетність позивача до вчинення протиправних дій. Враховуючи формулювання використаних при поширенні інформації тверджень, поширена недостовірна інформація висловлена у формі фактичного твердження. Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому форма вираження вищезазначеної інформації не містить критики або оцінки дій, без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, вважаю, що наявні підстави для визнання цієї інформації недостовірною, та такою, що порушує мої особисті немайнові права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи, заяв та клопотань не надходило, а їх неявка згідно з вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з пояснень [PERSON] наданих 06.07.2024 року заступнику начальника Березівського РВП ГУНП в Одеській області вбачається, що останній пояснив, що на той час між ним та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, які вони намагуються вирішити згідно чинного законодавства. Також [PERSON] повідомив, що відносно [PERSON] жодних протиправних дій, як фізичного та к психологічного характеру не вчиняв, жодних погроз з його боку [PERSON] не надходило. Чому останній звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що [PERSON] нібито йому погрожує фізичною розправою йому не відомо. Згідно матеріалів про результати розгляду звернення [PERSON] , які розпочато 28.06.2024 року та закінчено 26.07.2024 року, витребувані судом за клопотанням позивача вбачається, що [PERSON] 26.06.2024 року звернувся до Начальника ГУ НП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. У такому останній повідомив, що громадянка [PERSON] разом із [PERSON] готують на нього замах спрямований на його фізичне знищення. На теперішній час [PERSON] із [PERSON] на грунті неприязних стосунків підшукують співучасників які зможуть знищити [PERSON] фізично (вбити). Зазначені обставини, підтверджуються постійними погрозами з боку [PERSON] в його адресу у тому числі численними повідомленнями на месенджери. На підставі ст. 214 КПК України просив внести до ЄРДР відомості про готування злочину [PERSON] , [PERSON] передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України. 27.07.2024 року Березівським РВП ГУНП в Одеській області повідомлено [PERSON] про те, що звернення з приводу протиправних дій відносно нього з боку [PERSON] , [PERSON] , яке надійшло з ГУНП в Одеській області черговою частиною Березівського РВП ГУНП в Одеській області зареєстроване до Єдиного обліку за №3132 від 28.06.2024 року і уважно розглянуто. Зважаючи на це, в даному випадку відсутні ознаки правопорушення, згідно ЗУ «Про звернення громадян» розгляд даного звернення припинено. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 цієї статі. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1-3 ст.12 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У позовній заяві позивач вказує на завдання йому моральної шкоди у зв`язку із зверненням відповідача в поліцію, із заявою, що позивач погрожував його вбити. Позивач стверджує, що такі дії відповідача принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»). Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У разі звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам необхідно враховувати висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Водночас наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і звернення було викликане не наміром виконати свій громадянський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Отже, заява відповідача до правоохоронних органів приводу незаконних, на його думку, дій щодо нього підлягають перевірці уповноваженими на це законом посадовими особами та є реалізацією, передбаченого статтею 40 Конституції України права, а не поширенням недостовірної інформації. Водночас позивач не довів, що зазначена заява до правоохоронного органу мотивована цілеспрямованими діями на приниження його честі, гідності та ділової репутації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 649/415/16-ц (провадження № 61-8404св18), від 19 червня 2019 року у справі № 151/95/16 (провадження № 61-18894св18), від 19 червня 2019 року у справі № 756/4814/16 (провадження № 61-20815св18), від 3 липня 2019 року у справі № 298/890/15-ц, (провадження № 61-13656св18) Слід зауважити, що особу, яка заявляє або повідомляє про кримінальне правопорушення, уповноважена службова особа органу (підрозділу) поліції або інший поліцейський попереджає про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, передбачену статтею 383 Кримінального кодексу України. Отже, звернення відповідача особисто із заявою про вчинення кримінального правопорушення або клопотаннями чи скаргами, в рамках розгляду вказаних заяв, не є способом поширення недостовірної інформації, як і не є приниженням честі, гідності та ділової репутації, а завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення може бути підставою для притягнення особи, яка таке повідомлення здійснила, до кримінальної відповідальності за статтею 383 КК України. Слід зауважити, що позивачем заявлено вимогу про спростування недостовірної інформації, та зазначається про завдану моральну шкоду, у зв`язку з приниженням його честі, гідності та ділової репутації, проте доказів того, що дії відповідача є цілеспрямованими на приниження його честі, гідності та ділової репутації не надав, як і доказів того, що він був підозрюваним у кримінальному провадженні матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, вини останнього в її заподіянні та причинного зв`язку між протиправністю діяння та шкодою. У постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 463/2517/22 Верховний Суд вказав, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Отже, наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою підлягає доведенню позивачем в загальному порядку. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що внаслідок подання відповідачем заяви до правоохоронних органів, позивач зазнав душевних страждань чи відбулося приниження його честі та гідності, а також ділової репутації, та, як наслідок, і наявність причинного зв`язку між протиправністю діяння відповідача та шкодою. За вказаних обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то судові витрати покладаються на позивача в повному обсязі

Outcome: dismissed