Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду, через електронний суд, з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, який зареєстровано 19.11.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Срібнянського районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис №23. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.11.2025 шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу, за спільні сімейні кошти ними було придбано, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.01.2019 квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира за спільною домовленістю була придбана на ім`я дружини [PERSON] , про що позивачем у нотаріуса була надана письмова згода. Позивачем обрано спосіб захисту свого майнового права шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири. Зазначає, що з приводу подання позовної заяви до суду, позивачем були понесені наступні судові витрати: за надання адвокатських послуг 20 000 грн. та судовий збір. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 14 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27 лютого 2026 року. Відповідно до поданого відзиву представником відповідача [PERSON] адвокатом Ярошевич І.О., відповідач визнає позовні вимоги частково виключно в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана в період перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі. В іншій частині позовних вимог відповідач не визнає та заперечує щодо розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті. Крім того, заявляє про попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат у розмірі 4 000 грн., які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Позивач в судове засідання не з`явилась, згідно поданої заяви її представника адвоката Жайворонка І.В. просить розгляд справи розглядати у відсутність позивача та її представника. Позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири підтримують в повному обсязі. Судові витрати з відповідача просять не стягувати та покласти їх на позивача. Відповідач в судове засідання також не з`явилась, згідно поданої заяви її представника адвоката Ярошевича І.О. просить справу розглядати за їх відсутності. Заявлені позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири визнали, не заперечують проти їх задоволення. Судові витрати з позивача просять не стягувати. Враховуючи визнання позову відповідачем не заперечують щодо ухвалення рішення в порядку ч.3 ст.200 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом установлено, що 19 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », актовий запис №23, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19 листопада 2005 року (а.с.13). Відповідно до копії договору купівлі продажу квартири від 17 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.02.2026, зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 160, виданий 17.01.2019, видавник Приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатова Л.Л. Згідно звіту про незалежну оцінку майна квартири, виконаного ПП «Експерт», вартість квартири [ADDRESS] , станом на 10 січня 2026 року становить 197 700 грн. Відповідно до копії рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 листопада 2025 року (єдиний унікальний №742/5228/25, провадження №2/742/2481/25) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.5,6). Відповідно до витягу з Реєстру Прилуцької територіальної громади №2024/004716675 від 10 травня 2024 року вбачається, що [PERSON] , з 10 травня 2024 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, відтак позов підлягає задоволенню. При винесенні судового рішення, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд також вирішує питання щодо розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 064,96 грн., проте у заяві поданій до суду 27.02.2026 просить судові витрати з відповідача не стягувати та покласти їх на позивача, тому судовий збір у сумі 1 064,96 грн. стягненню з відповідача не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved