Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

01 лютого 2026 року позивач [PERSON] через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовною заявою до Ліцею №10 ім. В.Г. Короленка Полтавської міської та Департаменту освіти Полтавської міської ради. Свій позов позивач обґрунтовує як такий, що поданий на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, що його донька навчається у 3-А класі Ліцею №10 за очною формою. Позивач стверджує, що відповідачі порушують чинне законодавство, оскільки у класі навчається 37 учнів, що суперечить Закону України «Про повну загальну середню освіту» (який передбачає не більше 2430 осіб) та порушує вимоги «Санітарного регламенту для закладів загальної середньої освіти» щодо площі та дистанції. Крім того, позивач вказує, що керівництво Ліцею у вересні 2025 року замінювало безкоштовні уроки за розкладом платними заходами, майстер-класи, відвідування планетарію та філармонії, що порушує гарантоване державою право на безоплатну освіту. На підставі викладеного, позивач прохав зобов`язати відповідачів привести кількість учнів у класі у відповідність до норм законодавства (не більше 2430 осіб), зобов`язати припинити будь-які платні заходи за рахунок і під час уроків, стягнути солідарно з відповідачів 350 000 грн моральної шкоди, звільнити його від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Полтави Тімошенко Н.В. від 04 лютого 2026 року у цивільній справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику). 17 лютого 2026 року представник відповідача Департаменту освіти Полтавської міської ради подав до суду через систему «Електронний суд» відзив, в якому просив у позові відмовити. Зазначив, що Департамент є неналежним відповідачем, оскільки відповідно до Закону України «Про повну загальну середню освіту» та Положення про Департамент, організація освітнього процесу належить до виключної компетенції керівника закладу освіти. Крім того, вказав на безпідставність застосування Закону України «Про захист прав споживачів» та бездоказовість моральної шкоди. Прохавв стягнути з позивача несплачений судовий збір у розмірі 7 912,40 грн. 18 лютого 2026 року представник Ліцею №10 також подав відзив. Ліцей заперечує проти позову в повному обсязі. Відповідач наголошує, що надає не платні послуги, а забезпечує реалізацію конституційного права на освіту, тому Закон України «Про захист прав споживачів» не застосовується. Щодо кількості учнів Ліцей пояснив, що у зв`язку з воєнним станом впроваджено змішану форму навчання, а заклад не має права відмовити в освіті дітям, які проживають на території обслуговування, а також дітям захисників ЗСУ згідно до статті 53 Конституції України. Зменшення кількості учнів означитиме безпідставне відрахування дітей. Щодо платних заходів Ліцей надав докази - протоколи батьківських зборів, згоди батьків, що вони ініційовані самими батьками, проводились як позакласні заходи для всебічного розвитку і не порушували навчальний розклад. Вимогу про стягнення моральної шкоди Ліцей вважає необґрунтованою та недоведеною. 21 лютого 2026 року позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачі не спростували факт навчання 37 дітей на очній формі та проведення платних заходів. Відповідач-1 подав заперечення на відповідь на відзив, підтримавши свою попередню позицію. 24 лютого 2026 року представник відповідача Департаменту освіти Полтавської міської ради адвокат Бибик В.А. подав до суду клопотання про розгляд справи із викликом сторін. Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного провадження за наявними матеріалами. 27 лютого 2026 року представник відповідача Ліцею №10 подав до суду заперечення до відповіді на відзив. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб. Суд погоджується з доводами відповідачів, що правовідносини між учнем, його законними представниками та комунальним закладом загальної середньої освіти щодо здобуття повної загальної середньої освіти регулюються ст. 53 Конституції України, Законами України «Про освіту» та «Про повну загальну середню освіту». Діяльність комунального ліцею є реалізацією державної гарантії на безоплатну освіту, а не наданням платних послуг у сфері підприємницької діяльності. Відтак, позивач помилково кваліфікував дані правовідносини як споживчі. Крім того, суд визнає обґрунтованими доводи Департаменту освіти Полтавської міської ради про те, що він є неналежним відповідачем у справі. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про повну загальну середню освіту», організація освітнього процесу покладається безпосередньо на керівника закладу освіти. Позивач вимагає привести кількість учнів у 3-А класі до норми не більше 30 осіб, посилаючись на порушення санітарних норм. Суд зазначає, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач не довів, яким саме чином наявність у класі 37 учнів порушує право саме його дитини на здобуття освіти. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до адміністрації Ліцею з пропозицією щодо зміни форми навчання для своєї доньки, на дистанційну або екстернатну форму, які передбачені ст. 9 Закону України «Про освіту». Згідно з правовою позицією Верховного Суду постанова від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, відсутність порушеного права позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові. Більше того, задоволення вимоги позивача призвело б до необхідності безпідставного відрахування 7 інших учнів із закладу освіти, що є прямим порушенням статті 53 Конституції України право кожного на освіту та принципу заборони зловживання правом згідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України, оскільки захист прав однієї особи не може здійснюватися шляхом завдання шкоди правам інших осіб. Позивач просить зобов`язати відповідачів припинити будь-які платні заходи за рахунок і під час уроків. Відповідачем - Ліцеєм №10 надано суду належні та допустимі докази, а саме протокол батьківських зборів 3-А класу №1 від 03.09.2025 р., письмові згоди батьків, які підтверджують, що заходи відвідування планетарію, філармонії, майстер-класи, мали позакласний характер, були організовані виключно за ініціативою батьківської громади та за добровільною згодою батьків з метою розвитку комунікативних навичок учнів. Освітня програма при цьому була виконана згідно із затвердженим розкладом. Позивач не надав жодних доказів примусового стягнення з нього коштів, а також не надав доказів того, що він письмово відмовлявся від участі своєї дитини у вказаних заходах та інформував про це класного керівника чи адміністрацію ліцею до моменту їх проведення. Отже, порушення права позивача чи його дитини на безоплатну освіту судом не встановлено. Вимога про стягнення 350 000 грн моральної шкоди є похідною від основних вимог позивача. Відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Оскільки судом не встановлено факту протиправної поведінки відповідачів та порушення прав позивача, а сам позивач не надав жодного доказу, медичних довідок, висновків психолога тощо, щодо завдання йому чи його дитині фізичних або душевних страждань, позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову не сплатив судовий збір, помилково вважаючи, що на нього поширюються пільги ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки суд встановив, що спірні правовідносини не підпадають під дію законодавства про захист прав споживачів, позивач не звільняється від сплати судового збору. Позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру - зобов`язати привести кількість учнів до норми; зобов`язати припинити платні заходи) та одну вимогу майнового характеру - стягнення 350 000 грн.. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви майнового характеру ставка становить 1,5% ціни позову, але не менше 1 прожиткового мінімуму. За подання вимоги немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розрахунок судового збору, що підлягає стягненню з позивача: - за дві вимоги немайнового характеру: 1 331,20 грн ? 2 = 2 662,40 грн; - за майнову вимогу (350 000 грн ? 1,5%): 5 250,00 грн. Загальна сума судового збору становить 7 912,40 грн (сім тисяч дев`ятсот дванадцять гривень 40 копійок), яка підлягає стягненню з позивача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved