Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» через електронний кабінет системи Електронний суд звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 35798 від 19.06.2025 року в загальному розмірі 24 621 грн. а також судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 10 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 19.06.2025 року між ТОВ «ФК «Процент»» та відповідачем було укладено кредитний договір № 35798, який підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «ФК «Процент» надав відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також здійснити всі інші платежі за кредитом, у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі. В свою чергу, ТОВ «ФК «Процент» надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: сума виданого кредиту 7 000 гривень, строк кредиту 730 днів (до 19.06.2027), процента ставка 1 % від суми кредиту за кожен день користування (365 % річних). У зв`язку з порушенням зобов`язань заборгованість відповідача станом на 03.12.2025 року становить 24 621 грн., з яких: 10 621 грн. заборгованість за процентами; 14 000 грн. штраф за порушення умов кредитного договору. Ухвалою суду від 29.12.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та витребувано докази. На виконання ухвали суду від 29.12.2025 АТ «Універсал Банк» надана відповідь, в якій зазначено, що на ім`я [PERSON] було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , а також було зараховано платіж 7 000 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подавала до суду заяву про відкладення слухання справи, але в наступне судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.06.205 року між ТОВ «ФК «Процент»» та відповідачем укладено кредитний договір № 35798, який підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов кредитного договору сума виданого кредиту 7 000 гривень, строк кредиту 730 днів (до 19.06.2027), процента ставка 1 % від суми кредиту за кожен день користування (365 % річних). З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 35798 від 19.06.2025 вбачається, що розмір заборгованості за кредитним договором становить: 10 621 грн. заборгованість за процентами; 14 000 грн. штраф за порушення умов кредитного договору; 7 000 грн. тіло кредиту. Позивачем в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами та штрафу за порушення умов кредитного договору. Стягнення суми тіла кредиту в розмірі 7 000 грн. позивачем не заявлено. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі викладеного вище, враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, суд приходить до висновку про задоволення позову в межах заявлених позивачем вимог, а саме в частині стягнення заявленої позивачем суми заборгованості за процентами розмірі 10 621 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь штрафу в розмірі 14 000 грн., суд зазначає наступне. Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Враховуючи вищевикладене, підстави для стягнення штрафу, нарахованого після 24 лютого 2022 року, відсутні, а тому вимога про стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 14 000 грн. задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором № 35798 від 19.06.2025 року в загальному розмірі 10 621 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд відмічає, що, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Боттацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями). Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу надано: договір про надання юридичних послуг від 03.06.2024 року № 03/06/2024, акт приймання передачі наданих послуг № 73 від 30.09.2025 року, витяг з Реєстру акту приймання передачі наданих послуг, з якого вбачається, що сума наданої правової допомоги за вищевказаним кредитним договором складає 10 000 грн., копію платіжної інструкції від 30.09.2025 року. При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховується, що представник позивача не був присутнім в судовому засіданні, спори вказаної категорії є поширеними та не мають особливої складності, а обсяг наданих адвокатом послуг фактично складається лише зі складення позовної заяви, підготовки та друку необхідних документів. Отже, суд приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи. Тож,

Outcome: partial