Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

У лютому 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулось до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №02.06.2024-100000029 від 02 червня 2024 року в розмірі 57 000,00 грн. та судовий збір 2422,40 грн. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року позов задоволено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.08.2025 року рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року було скасовано та направлено справу для розгляду за підсудністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.06.2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] був укладений кредитний договір №02.06.2024-100000029, який підписаний електронним підписом відповідача, що відтворений шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти). Позивач вказав, що виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, оскільки надав відповідачу кредит у розмірі 15000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 02.06.2024 року. Відповідно до умов договору заявка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомився під час укладення кредитного договору. Відповідач всупереч чинному законодавству та умовам Договору належним чином покладені на нього зобов`язання не виконав, порушив умови Договору і має прострочену заборгованість, яка станом на дату подання позову складає 57000 грн., яка складається з: 15000 грн. тіла кредиту; 31500 грн. процентів; 3000 грн. комісії; 7500 грн. неустойки. 06.10.2026 року по справі було відкрито провадження та розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.10.2025 року представник відповідача надіслав до суду заяву, в якій просив позовну заяву ТОВ «Споживчий центр» залишити без розгляду та повернути позивачу на п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України, посилаючись на те, що позивач звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовною заявою, в якій свідомо вказав неіснуючу адресу відповідача, поштовий індекс іншої області, що призвело до обмеження прав відповідача, а також не дотримався вимог ЦПК України під час звернення до суду з позовною заявою, не направивши відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї документами. Вказана заява не заслуговує на увагу, оскільки нормами п.8 ч.1 ст.257 ЦПК України передбачено обов`язок суду залишити позов без розгляду в разі не усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, натомість судом не було виявлено недоліків та по справі відкрито провадження. Крім того, від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги визнав частково та просив стягнути з нього на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №02.06.2024-100000029 від 02.06.2024 року в розмірі 15000 грн., судовий збір в розмірі 637,33 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог, зазначивши, що відповідач перебуває на військовій службі за мобілізацією, а тому штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед банками, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Представник відповідача також зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 13800 грн., а тому просить стягнути витрати на таку допомогу в розмірі 10196,82 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В матеріалах справи наявна заява представника позивача, в якій останній зменшив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №02.06.2024-100000029 від 02.06.2024 року в розмірі 18000 грн., здійснити розподіл судових витрат, зазначивши, що позивачу не було відомо про те, що відповідач є військовослужбовцем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 червня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] уклали кредитний договір (оферти) в електронній формі №02.06.2024-100000029, підписавши електронним підписом пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), заявку на утримання кредиту, паспорт споживчого кредиту. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 15000 грн. строком 210 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту 28.12.2024 року. Комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту та дорівнює 3000 грн. В заявці від 02.06.2024 року позичальник [PERSON] вказав реквізити належного йому електронного платіжного засобу для перерахування коштів за кредитним договором 4441-11хх-хххх-6107. Умовами кредитного договору передбачено: процентну ставку фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (п.5 заявки кредитного договору); денну процентну ставку (п.6 заявки кредитного договору); графік платежів (п.9 заявки кредитного договору). Відповідно до п.12 заявки кредитного договору орієнтована реальна річна процентна ставка за кредитом становить 3834,77%, орієнтована загальна вартість кредиту для споживача 42782,64 грн., загальні витрати за споживчим кредитом 27782,64 грн. Згідно пункту 3.1 Договору Кредитор зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти, Комісію. Пунктом 3.2 встановлено, що Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до пункту 4.1 Договору Кредитор надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11хх-хххх-6107. Згідно пункту 4.3 Договору Днем надання Кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитора, а днем погашення Кредиту день зарахування коштів на поточний рахунок Кредитора, що підтверджується випискою з поточного рахунку Кредитора. У випадку перерахування коштів Позичальником на поточний рахунок Кредитора, Позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку сплати платежу. Пунктом 6.1 Договору Позичальник зобов`язався використати Кредит на зазначені в Договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення Кредиту та Процентів за користування шляхом внесення в касу Кредитора готівкою або перерахування на рахунок Кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата процентів, комісії не пізніше термінів, вказаних у Графіку платежів; б) неустойка, яка може бути нарахована кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором негайно, з моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги про нарахування таких санкцій. У відповідності до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявку позичальника, додаток до анкети позичальника, які підписані [PERSON] цифровим підписом одноразовим ідентифікатором. Зарахування кредитних коштів у сумі 15000 грн. на картковий рахунок [PERSON] підтверджується квитанцією від 02.06.2024 року про видачу коштів за договором кредиту №02.06.2024-100000029 на картку/рахунок отримувача [NUMBER] . Таким чином факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується кредитним договором. Представником відповідача було надано суду ксерокопію військового квитка серії [NUMBER] , довідку т.в.о. командира в/ч [NUMBER] від 29.06.2025 року №991 про те, що [PERSON] перебуває на військовій службі за мобілізацією, ксерокопію посвідчення серії [NUMBER] , виданого 07.03.2025 року, згідно якого останній має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Згідно з п.19 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку» від 30.03.2021 №1357-IX, який набрав чинності 23.04.2021 пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладено в новій редакції: «15. Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». Останніми змінами, які набрали чинності 19.08.2022, пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено словами «крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля». Відповідно до абз.5 ст.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду у розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 року у справі №813/402/17 дійшла висновку, що навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. На підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» з 18.03.2014 року в Україні розпочався особливий період. Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який продовжувався і діє на час розгляду справи. Тобто, введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку і є особливим періодом. Зважаючи на те, що [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, суд вважає, що він має право на визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги, гарантії та компенсації, зокрема, на звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеню за невиконання зобов`язань за кредитним договором. При цьому п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 26.12.2018 року у справі №522/12270/15, від 14.05.2021 року у справі №502/1438/18, від 24.02.2022 року у справі №591/4698/20, від 12.05.2022 року у справі №336/512/18, від 18.01.2023 року у справі №642/548/21. Застосування приписів п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Положення п.15 ст.14 Закону не обмежують своє застосування виключно щодо позичальників за кредитними зобов`язаннями, поширюють свою дію на усі випадки нарахування санкцій та процентів за невиконання будь-яких зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] має статус військовослужбовця Збройних Сил України, а тому на нього поширюються пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватися відповідальність у виді штрафних санкцій і пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом та комісії. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню за кредитним договором №02.06.2024-100000029 від 02.06.2024 року лише тіло кредиту у сумі 15000 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог згідно ст.141 ЦПК України. Позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» суд задовольняє на 83,33%. Враховуючи наведене, сума судового збору, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача становить 2018,58 грн. (2422,40 х 83,33% = 2018,58 грн.). Згідно положень п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Представником відповідача у відзиві на позовну заяву зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката орієнтовно згідно умов договору становлять 13800 грн. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №240/6150/18 вказав, що розподіл судових витрат здійснюється судом або в рішенні по суті спору (якщо сторони надали всі докази на підтвердження судових витрат до виходу суду до нарадчої кімнати), або в додатковому судовому рішенні (якщо сторони скористалися своїм правом подати докази на підтвердження понесення судових витрат). Тобто, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення по суті спору у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат. Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (постанова від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17). Отже, у разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим у випадку, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції скасовує судові рішення з передачею справи для продовження розгляду (новий розгляд) до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи,

Outcome: partial