Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр») Горна Вероніка Іванівна звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 29.04.2025-100000217 від 29 квітня 2025 року у сумі 9 240,00 грн, а також судових витрат у розмірі 2 422,40 грн. З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику було надано кредит у сумі 4 000,00 грн строком на 168 днів із фіксованою процентною ставкою 1 % за день користування кредитом протягом перших семи періодів, далі 0,5 %. Договором також передбачено комісію за надання кредиту у розмірі 200,00 грн та нарахування неустойки за прострочення в розмірі 60,00 грн за день. Позивач стверджує, що відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 9 240,00 грн (тіло кредиту 4 000,00 грн, проценти 3 520,00 грн, комісія 200,00 грн, неустойка 1 520,00 грн). Ухвалою Кельменецького районного суду від 22 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримав позов у повному обсязі. Відповідач не з`явився, відзиву на позов не подав, причин неявки суду не повідомив. За згодою представника позивача та відповідно до статті 280 ЦПК України суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що фактичне виконання позивачем своїх зобов`язань у вигляді передання коштів відповідачу не підтверджено. Зокрема, у відповіді на ухвалу суду про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» від 21 січня 2026 року зазначено, що на рахунок карти № [NUMBER] , відкритої на ім`я [PERSON] , надходження коштів у сумі 4 000,00 грн за період 29 квітня 2025 року відсутнє. Хоча кредитний договір укладено у формі електронного документа та підписано відповідачем із використанням одноразового ідентифікатора Е515, що підтверджує волевиявлення сторін, належне укладення договору саме по собі не створює обов`язку повернення кредиту, якщо кредит фактично не передано боржнику. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, та статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним і породжує цивільні права та обов`язки лише за умови його фактичного виконання сторонами. У даному випадку предмет договору грошові кошти фактично не передано, тому обов`язок відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів, комісії чи неустойки не виник. Згідно з частинами першою та другою статті 207 ЦК України, правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в документі та підписано сторонами. Проте відповідно до статей 526, 527, 530, 611, 1054 ЦК України зобов`язання боржника виникає лише з моменту фактичного отримання грошових коштів. Також, відповідно до статей 626, 628 та 638 ЦК України, істотними умовами договору є предмет і умови, необхідні для договорів відповідного виду. У даному випадку предмет кредитного договору (кошти у сумі 4 000,00 грн) відповідачем фактично не отриманий, що виключає можливість стягнення процентів, комісії чи неустойки. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір є домовленістю сторін, оформленою в електронній формі з використанням інформаційно-комунікаційних систем, і за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частинами сьомою та дванадцятою статті 11 цього Закону передбачено, що електронний договір укладається та виконується у порядку, визначеному Цивільним кодексом України, а договір, підписаний відповідно до статті 12 Закону, має юридичну силу письмового договору. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо електронний правочин підлягає підписанню, моментом його підписання є використання електронного підпису, у тому числі одноразового ідентифікатора, що визнається належним способом підписання за умови погодження такого способу сторонами. Електронний підпис є засобом ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, і підтверджує її волевиявлення на укладення правочину. Законодавством передбачено можливість застосування як кваліфікованого електронного підпису, так і підпису одноразовим ідентифікатором алфавітно-цифровою послідовністю, що додається до електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти договір, і надсилається іншій стороні. Таким чином, укладений між сторонами електронний кредитний договір є юридично дійсним і належним чином укладеним. Проте для виникнення обов`язку позичальника щодо повернення кредиту необхідним є фактичне передання грошових коштів, яке в даному випадку не підтверджене. Відповідно, хоча договір юридично діє, обов`язок відповідача повернути кредит, сплатити проценти, комісію чи неустойку не виник, оскільки предмет договору фактично не передано. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1056 ЦК України, розмір процентів і порядок їх сплати визначаються сторонами договору. У даному випадку фактичне надання кредиту відповідачу не підтверджене, що виключає нарахування процентів, комісії або неустойки. На підставі статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише за умови фактичного передання коштів. Матеріали справи, зокрема відповідь банку на ухвалу суду про витребування доказів від 21 січня 2026 року, свідчать, що грошові кошти у сумі 4 000,00 грн на рахунок відповідача [PERSON] фактично не надійшли. Отже, обов`язок відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів, комісії та неустойки не виник, оскільки предмет договору передання грошових коштів не було виконано. Позивач не надав належних доказів фактичного виконання своїх зобов`язань, тому його розрахунок заборгованості є необґрунтованим. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У даній справі позивач не довів факту надходження кредитних коштів відповідачу, що виключає можливість задоволення позову. Усі доводи позивача щодо нарахування процентів, комісії та неустойки є необґрунтованими через відсутність фактичного передання кредиту. Інші аргументи сторін не впливають на рішення суду. Дослідивши всі наявні докази та перевіривши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» підлягають відмові. Банківська відповідь на ухвалу суду підтверджує, що грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн відповідачу [PERSON] фактично не надійшли. У зв`язку з цим умови кредитного договору щодо передачі коштів не виконані, а обов`язок відповідача повернути кредит і сплатити проценти, комісію чи неустойку не виник. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов не задоволено, судовий збір залишається на позивачеві, який звернувся з необґрунтованими вимогами. Таким чином, вимоги ТОВ «Споживчий центр» щодо стягнення основної суми кредиту, процентів, комісії та неустойки не підлягають задоволенню, а інші доводи сторін не мають істотного значення для вирішення спору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed