Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивачі звернулися до відповідача з вищезазначеним позовом в якому просять: встановити факт родинних відносин між померлою [PERSON] та позивачами, а саме те, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] ; встановити факт належності [PERSON] правовстановлюючих документів, а саме: заповіту від імені [PERSON] від 19.03.1996 року; рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ домогосподарства та визнання права власності, договору купівлі продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.01.1990; розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , складеного 19 березня 1996 року, щодо розпорядження спадкового майна між спадкоємцями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; визнати за позивачами право власності на частки житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок, які розташовані по [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом та за законом. Свої позовні вимоги обґрунтовують наступним. [INFO] в місті Бобровиці Бобровицького (Ніжинського) району Чернігівської області померла [PERSON] , мати позивачів [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] який проживав разом з матір`ю до її смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 09.10.2009 на адресу Бобровицької державної нотаріальної контори надішли заяви від спадкоємців про прийняття ними спадщини після смерті матері [PERSON] . Однак, після подання всіма спадкоємцями заяв про прийняття ними спадщини вони протягом тривалого часу не зверталися до Бобровицької державної нотаріальної контори з приводу одержання свідоцтв про право на спадщину і тільки після смерті свого брата [PERSON] сестри [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок розташований на [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] . Однак, 24.12.2024 державним нотаріусом було відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначений житловий будинок, оскільки спадкоємцями не було надано документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у тому числі документів, що підтверджують право власності на нього, та враховуючи, що правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу, заповіт та свідоцтва про народження спадкоємців - [PERSON] і [PERSON] містять розбіжності в частині імені спадкодавця, а також зі змісту заповіту неможливо встановити, яке майно заповідалося та провести його ідентифікацію. Так, при дослідженні документів про родинні зв?язки спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] встановлено, що в їх свідоцтвах про народження у графі «мати» значиться: « [PERSON] ». Крім того заповіт складений [PERSON] , однак у свідоцтві про смерть указано відмінне від цього ім`я: [PERSON] . За інформацією, що міститься в довідці, виданій комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 30 вересня 2024 року №716, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] належить на праві власності: частка [PERSON] на підставі рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року та частка - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. З договору купівлі продажу наданого Бобровицькою державною нотаріальною конторою вбачається набуття у власність частини житлового будинку саме [PERSON] , що є відмінним від імені спадкодавця [PERSON] . У отриманні копії рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року позивачам було відмовлено з причини втрати провадження по справі № 2-381/1983 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спадкового майна. З метою забезпечення реалізації прав позивачів на спадкування, ураховуючи підстави державного нотаріуса для відмови у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виникла необхідність у встановленні фактів, які мають юридичне значення, а саме: родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , а також про належність спадкодавцю правовстановлюючих документів, оскільки ім`я та по батькові у яких не збігаються з її дійсним ім`ям та по батькові, зазначеними в паспорті та свідоцтві про смерть. За життя спадкодавець склала заповіт від 19 березня 1996 року, у якому зазначено, що [PERSON] частину житлового будинку з надвірними будівлями заповідає [PERSON] , а частину житлового будинку з надвірними будівлями заповідає [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній. Згідно з рішенням народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (російською мовою, якою було складено це рішення - « [PERSON] ») про розірвання шлюбу, поділу домогосподарства та визнання права власності зокрема, вирішено виділити [PERSON] частину домогосподарства, визнавши за ним право власності на цю частину будинку, розташованого у [ADDRESS] . Також вирішено виділити йому тимчасову споруду «В» із прибудовою «в» та погрібником «П», а [PERSON] виділити частину домогосподарства, визнавши за нею право власності на цю частину будинку, розташованого в [ADDRESS] . Також вирішено виділити [PERSON] гараж «г» та сарай «Б». У подальшому 19 січня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Унаслідок такої плутанини виникла ситуація, що в довідці від 30.09.2024 № 715 та довідці від 30.09.2024 № 716 (більш розширеній), виданих [PERSON] , зазначено, що станом на 31.12.2012 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON] - частка на підставі рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22.08.1983; за [PERSON] - частка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.01.1990 державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори за реєстровим № 147. Державний нотаріус при оформленні спадщини після смерті [PERSON] не змогла встановити, яке саме майно заповідалось та провести його ідентифікацію, а тому виникло питання щодо тлумачення заповіту у відповідності до вимог ст.ст. 213, 1256 ЦК України. Оскільки, один із спадкоємців, визначених у заповіті, - [PERSON] - помер [INFO] , цей факт унеможливлює здійснити тлумачення заповіту безпосередньо самими спадкоємцями у відповідності до ст. 1256 ЦК України, а тому позов подається до [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] - рідного брата позивачів. Вважають, що заповіт [PERSON] , складений 19 березня 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Чернігівської області Іванюк К.Т. та зареєстрований у реєстрі за № 1-304, повинен тлумачитись як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким [PERSON] заповіла (одну другу) частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] , сину [PERSON] , а (одну другу) частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній. За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця [PERSON] був спрямований на те, щоб залишити спадкоємцям у визначених нею частках у спадок житловий будинок із надвірними будівлями, на який у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене відповідними дійсними правовстановлюючими документами, а отже у спадкоємців [PERSON] та [PERSON] є всі законні підстави для визнання за кожною з них права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , після смерті [INFO] [PERSON] , у порядку спадкування за заповітом, а право на спадкування частки будинку могло б перейти до іншої особи, а саме, дружини померлого [PERSON] - [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] за життя також оформила право власності на дві земельні ділянки в [ADDRESS] (тобто, саме там, де розташований вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями, частину чого вона заповідала [PERSON] та [PERSON] ), а саме: земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7420610100:01:008:2366, цільове призначення (використання) - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 865832 та земельну ділянку площею 0,0847 га, кадастровий номер 7420610100:01:008:2367, цільове призначення (використання) - для ведення особистого селянського господарства, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 865833. У заповіті від 19.03.1996 спадкодавець [PERSON] стосовно цих земельних ділянок нічого не указала. До того ж, на той час право власності на них за [PERSON] оформлено ще не було, але з урахуванням вимог ст.ст. 1223, 1225, 1258, 1261 ЦК України вважають, що за [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на частку ( кожній з них) щодо земельної ділянки площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та в порядку спадкування за законом, як спадкоємців першої черги на 1/3 частку (кожної з них) щодо земельної ділянки площею 0,0847 га. для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у місті Бобровиця Ніжинського (Бобровицького району) Чернігівської області. Відповідач подала відзив на позов, у якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що вона як дружина померлого у відповідності до вимог ст. ст.1261, 1268 ЦК України має право на частку у спадковому майні. Проте вона погоджується на укладення мирової угоди, у разі якщо належна їй частка спадкового майна переходить до позивачів за умови здійснення ними благоустрою місця поховання [PERSON] з встановленням пам`ятника. У разі відмови позивачів від укладення мирової угоди просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути судові витрати за рахунок позивачів. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представники [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явились, надіслали на адресу суду заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутність. Позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до положень ст. 128 ЦПК України (за зареєстрованим у встановленому Законом порядку місцем проживання). У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року, у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Оскільки, сторони до суду не з`явились, суд вважає за необхідне розгляд справи провести відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку враховуючи таке. Відповідно до вимог ст. ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового, або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] ( [INFO] ) в м. Бобровиця Чернігівської області. (т.1 а.с.43). Після її смерті відкрилась спадщина. З спадкової справи вбачається, що 09 жовтня 2009 року на адресу Бобровицької державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] за № 02-14/2124, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області Янчук В.О. 30.09.2009 за реєстровим номером 2725, про прийняття ним спадщини після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Заяву зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1746 та на підставі неї заведено спадкову справу № 594/2009. Дані щодо спадкової справи внесено до Алфавітної книги спадкових справ та Спадкового реєстру. Водночас 09 жовтня 2009 року на адресу Бобровицької державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] за № 02-14/2125, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області Янчук В.О. 30.09.2009 за реєстровим номером 2727, про прийняття нею спадщини після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Заяву зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1747 та приєднано до спадкової справи № 594/2009. Крім того, 09 жовтня 2009 року на адресу Бобровицької державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] за № 02-14/2126, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області Янчук В.О. 30.09.2009 за реєстровим номером 2726, про прийняття нею спадщини після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Заяву зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №1748 та приєднано до спадкової справи № 594/2009 ( т. 1 а.с.210). Після подання всіма спадкоємцями заяв про прийняття ними спадщини вони протягом тривалого часу не зверталися до Бобровицької державної нотаріальної контори з приводу одержання свідоцтв про право на спадщину. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . (т. 1 а.с.43). Після його смерті позивачі звернулися до Бобровицької державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований на [ADDRESS] . 24 грудня 2024 року державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Кучерявець Л.О. винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок розташований по [ADDRESS] (до введення в дію Постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» - Бобровицького району) Чернігівської області після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В своїй постанові нотаріус зазначив, що в спадковому реєстрі були відсутні відомості стосовно заповіту, складеного за життя спадкодавцем [PERSON] . Проте, спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] при особистому зверненні до Бобровицької державної нотаріальної контори було надано оригінал зазначеного вище заповіту, складеного їх матір?ю 19 березня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Чернігівської області Іванюк К.Т. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-304. При його огляді було виявлено, що ім`я заповідача «Ксенія» є відмінним від імені спадкодавця « [PERSON] ». Крім того, із змісту заповіту, вбачається що заповідається « частина житлового будинку з надвірними будівлями», що унеможливлює встановити, яке саме майно заповідалося, та провести його ідентифікацію. За інформацією, що міститься в довідці, виданій комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 30 вересня 2024 року №716, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] належить на праві власності: частка [PERSON] на підставі рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року та частка - [PERSON] - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON] , державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори 19 січня 1990 року за реєстровим номером 147. Спадкоємцями [PERSON] , [PERSON] при особистому зверненні до Бобровицької державної нотаріальної контори було надано вищевказаний договір, зі змісту якого вбачається набуття у власність частини житлового будинку саме [PERSON] , що є відмінним від імені спадкодавця [PERSON] . Рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] надано не було. При особистому зверненні [PERSON] до Бобровицького районного суду Чернігівської області (що є правонаступником народного суду Бобровицького району Чернігівської області) для отримання копії вищезазначеного рішення, їй було відмовлено з причини втрати провадження по справі № 2-3811983 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спадкового майна. При дослідженні документів про родинні зв?язки спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] встановлено, що у їх свідоцтвах про народження у графі «мати» значиться: « [PERSON] », що є відмінним від імені спадкодавця « [PERSON] ». [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцями за заповітом на житловий будинок після смерті [INFO] [PERSON] не було надано документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у тому числі документів, що підтверджують право власності на нього, та враховуючи, що правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу, заповіт та свідоцтва про народження спадкоємців - [PERSON] і [PERSON] містять розбіжності в частині імені спадкодавця, зі змісту заповіту неможливо встановити, яке майно заповідалося та провести його ідентифікацію.( т.1а.с. 209-215). Щодо позовних вимог про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] (за її життя), та [PERSON] , [PERSON] , а також належності [PERSON] правовстановлюючих документів, а саме: заповіту від імені [PERSON] від 19.03.1996 року; рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ домогосподарства та визнання права власності, договору купівлі продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.01.1990 р. та суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із п.1ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 273 ЦПК України (пункт 1 частини першої статті 315 чинного ЦІК України) суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв?язку із втратою годувальника. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Так, у свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , та свідоцтві про народження [PERSON] [INFO] , серії [NUMBER] , виданих 10.08.1967 Бобровицьким районним бюро РАЦС Чернігівської області, зазначено, що їх мати - [PERSON] (російською мовою) (т. 1 а.с.37,41). У свідоцтві про смерть серії [NUMBER] , виданого 14.04.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області, вказано, що [INFO] померла - [PERSON] . У повному витягу з Державного реєстру цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] наданого Печерським відділом ДРАЦС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.01.2025 за № 00048787289, вказано, що її мати - [PERSON] . У повному витягу з Державного реєстру цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] наданого Оболонським відділі ДРАЦС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.01.2025 № 00048812169, зазначено, що її мати - [PERSON] . Тобто, з наведеного вище слідує, що ім?я та по батькові матері позивачів у документах, що підтверджують їх родинні відносини, записані як [PERSON] (російською мовою), [PERSON] (українською мовою) та, відповідно: [PERSON] (рос.), [PERSON] (укр.), [PERSON] той же час, у свідоцтві про смерть цієї особи зазначено, що її прізвище, ім?я та по батькові: [PERSON] , яке було видано на підставі паспорта в якому було зазначено її прізвище, ім`я та по батькові: [PERSON] . Вказане підтверджується листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 26.02.2025 №8010.14-8886/80.3-25, де зазначено, що за даними картотек заяв про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, які передані територіальними органами ДМС України на централізоване зберігання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, виявлено заяву про видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року на ім?я « [PERSON] », [INFO] , на підставі якої 26.02.2002 Бобровицьким РВ УМВС України в Чернігівській області їй було видано паспорт серії [NUMBER] . Копія заяви про видачу паспорта додана до вказаного листа (т. 1 а.с.66-68). У експертному висновку від 24 січня 2025 року № 056/109-a/2, складеного Українським бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України зокрема, зазначено таке. В ономастичній традиції слов?янських мов особові імена часто мають по кілька офіційних варіантів. З практики лінгвістичних експертиз відомі численні випадки фіксації в документах однієї особи відмінних варіантів особових імен спільного етимологічного походження. Літературні варіантні ряди в різних мовах кількісно і якісно не збігаються. В окремих випадках кожен офіційний варіант однієї мови має в іншій мові єдиний варіантний відповідник. Інколи офіційній формі однієї мови відповідають в іншій мові декілька офіційних варіантів. З практики лінгвістичних експертиз відомі непоодинокі випадки фіксації в різних документах однієї особи і членів однієї родини графічно відмінних міжмовних офіційних варіантів її імені та похідного імені по батькові, зокрема, внаслідок сплутування варіантних пар при міжмовному перетворенні імен. Ідентифікація таких орфографічно відмінних записів прізвищ у документах однієї особи або членів однієї родини ґрунтується на їх співвіднесенні з типовими девіаціями, зумовленими наведеними вище причинами. 3 урахуванням зазначеного, записи особового імені КСЕНІЯ та ОКСАНА, рос. КСЕНИЯ у документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними. Розбіжності в записах виникли внаслідок документальної фіксації офіційних варіантів особового імені спільної етимології: ОКСАНА та КСЕНІЯ (рос. ОКСАНА, КСЕНИЯ). Записи українською мовою імені по батькові [PERSON] та [PERSON] , російські записи [PERSON] , [PERSON] у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Розбіжності між документальними записами зазначеного імені по батькові українською і російською мовами виникли внаслідок документальної фіксації форм імені по батькові, утворених від варіантів особового імені: українських офіційного ЯКИМ і розмовного АКИМ, котрим у практиці міжмовного співвіднесення імен відповідають російські офіційні варіанти АКИМ, ЯКИМ. У базі експертної установи зафіксовано значну кількість випадків зближення в усному мовленні (із наступним перенесенням в офіційні документи) етимологічно віддалених імен на зразок ЯКІВ та ЯКИМ. Таке зближення (до ступеня сплутування) відбувається здебільшого на основі паронімічної подібності та за посередництвом здрібнілих форм зазначених імен. З урахуванням зазначеного, записи імені по батькові [PERSON] та імені батькові [PERSON] , [PERSON] у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Крім того у правовстановлюючих документах, що належали спадкодавцю, також допущено написання імені та по батькові матері позивачів по-різному. Так, у заповіті від 19 березня 1996 року, посвідченому державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Чернігівської області Іванюк К.Т. та зареєстрованому в реєстрі за № 1-304, зазначено, що його склала [PERSON] (т. 1 а.с.47). У рішенні народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року, складеному російською мовою, зазначено: «дело рассматривалось по иску [PERSON] к [PERSON] » (т. 1 а.с.48-50). У Договорі купівлі-продажу від 19 січня 1990 року, посвідченому державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Янчук В.О. та зареєстрованому в реєстрі за № 147, указано, що він був укладений в м. Бобровиці між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с.51-52). У зв`язку з цим в довідці від 30.09.2024 № 715 та довідці від 30.09.2024 № 716 (більш розширеній), виданих [PERSON] ,зазначено, що станом на 31.12.2012 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON] - частка на підставі рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22.08.1983; за [PERSON] - частка на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.01.1990 державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори за реєстровим № 147. Враховуючи вищезазначене суд вважає, що вимоги про встановлення юридичного факту про те, що [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] - дочками [PERSON] , підлягають задоволенню в повному обсязі, а вимоги щодо встановлення факту належності [PERSON] правовстановлюючих документів, а саме: заповіту від імені [PERSON] від 19.03.1996 року; рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ домогосподарства та визнання права власності, договору купівлі продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.01.1990 р. частковому задоволенню. У п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України№ 5 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що вимога про встановлення факту належності [PERSON] рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ домогосподарства та визнання права власності задоволенню не підлягає, незважаючи на те, що провадження у вищевказаній справі втрачене. Згідно з приписами ст. 67 Закону України « Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Так, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. Однак, оскільки один із спадкоємців, визначених у заповіті - [PERSON] помер [INFO] , цей факт унеможливлює здійснити тлумачення заповіту безпосередньо самими спадкоємцями. Як вбачається із спадкової справи № 196/2024 [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] - рідного брата позивачів [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с.216-220). Частиною 2 статті 1256 ЦК України передбачено, що в разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. У свою чергу, на підставі ч.ч. 1 - 2 ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно з приписами статті 534 ЦК УРСР в редакції, чинній на час вчинення спадкодавцем заповіту (19.03.1996), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР від 18.07.1963 заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Так, спадкодавець за життя склала заповіт від 19 березня 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Чернігівської області Іванюк К.Т. та зареєстрований у реєстрі за № 1-304. У цьому заповіті указано: «Я, [PERSON] , що мешкаю в [ADDRESS] , на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: (одна друга) частина жилого будинку з надвірними будівлями заповідаю сину [PERSON] , а (одну другу) частину жилого будинку з надвірними будівлями заповідаю [PERSON] та [PERSON] в рівних долях кожній» (т.1 а.с.47). Як передбачено ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч 1-3 ст. 1223 чинного ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Верховний Суд у постановах від 30.07.2020 у справі № 378/1160/15-ц та від 16.12.2020 у справі № 467/356/19 указав, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з?ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов?язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з?ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Вищевказане застосування норм щодо тлумачення заповітів наведено також у правових висновках Верховного суду, що містяться у постановах від 16.02.2022 у справі № 136/1124/19 та від 30.09.2022 у справі № 165/3014/20. У постанові від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 Верховний Суд підкреслив, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». При цьому, норми ст. 534 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року передбачали, що заповітом може бути охоплено «своє майно» заповідача, тобто ті права і обов`язки, які належать спадкодавцю на момент його складення. Спадкодавець [PERSON] мала у власності на час складання заповіту лише житловий будинок із надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідками КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради від 30.09.2024 за вихідними № 715 та № 716, в яких вбачається, що станом на 31.12.2012 житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності: частка [PERSON] на підставі рішення народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 22 серпня 1983 року та частка - [PERSON] - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Янчук В.О., державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори 19 січня 1990 року за реєстровим номером 147 (т. 1 а.с.56,57). Згідно довідки відділу «Центр надання адміністративних послуг» Бобровицької міської ради Чернігівської області від 25.09.2024 №11-15/927 [PERSON] на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] і в тексті заповіту [PERSON] також вказувала адресу свого проживання саме у вищезазначеному житловому будинку (т. 1 а.с.55). Рішенням 40 сесії 6 скликання Бобровицької міської ради від 05.08.2015 вулицю Радянська в м. Бобровиці перейменовано на вулицю Стрілецьку (т.1 а.с.58). Отже, суд вважає, що [PERSON] робила розпорядження на випадок своєї смерті, щодо житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , який їй належав на праві власності на час складання заповіту та в якому вона постійно мешкала. Відсутність у заповіті прямого посилання на адресу житлового будинку з надвірними будівлями, не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого нею правочину, що в разі її смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкують належний їй будинок за адресою: [ADDRESS] . За своїм змістом волевиявлення спадкодавця [PERSON] був спрямований на те, щоб залишити спадкоємцям у визначених нею частках у спадок житловий будинок із надвірними будівлями, на який у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене відповідними дійсними правовстановлюючими документами. Тому суд з урахуванням вищевикладеного, вважає, що слід розтлумачити заповіт таким чином: у заповіті складеному [PERSON] 19 березня 1996 року, посвідченому державним нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори Чернігівської області Іванюк К.Т. та зареєстрованому у реєстрі за №1-304, міститься особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким: [PERSON] заповіла (одну другу) частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] . Іншу (одну другу) частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими за тією ж адресою, заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожній. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №865832, від 14 січня 2008 року на підставі рішення 10 сесії 5 скликання Бобровицької міської ради від 27 квітня 2007 року [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої у [ADDRESS] , цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер 7420610100:01:008:2366. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №865833 від 14 січня 2008 року, що на підставі рішення 10 сесії 5 скликання Бобровицької міської ради від 27 квітня 2007 року [PERSON] була власником земельної ділянки площею 0,0847 га, розташованої у [ADDRESS] , цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7420610100:01:008:2367. Отже, на момент смерті [INFO] [PERSON] володіла на праві приватної власності житловим будинком із господарськими будівлями та спорудами та двома вищезазначеними земельними ділянками в [ADDRESS] . Оскільки право власності на вищезазначені земельні ділянки оформлено ще не було, [PERSON] у заповіті від 19.03.1996 стосовно цих земельних ділянок нічого не указала. Відповідно до вимог ч.ч. 1 - 3 ст.1225 ЦК України (у редакції станом на час відкриття спадщини) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Отже, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне за [PERSON] та [PERSON] визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частку (кожній з них) щодо земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 7420610100:01:008:2366, розташовану по [ADDRESS] , цільовим призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Згідно з приписами ч. 2 ст.1223 ЦК України в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. На підставі ч. 1 ст.1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тому, за [PERSON] та [PERSON] як за спадкоємцями до першої черги спадкоємців за законом, слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку (кожної з них) щодо земельної ділянки площею 0,0847 га, кадастровий номер 7420610100:01:008:2367, розташовану по [ADDRESS] , цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Верховний Суд неодноразово виснував про те, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial