Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

26 березня 2024 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він є спадкоємцем його доньки [PERSON] , яка померла [INFO] . При зверненні до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини, він дізнався, що земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не входить до складу спадкового майна, оскільки була відчужена 20 грудня 2011 року [PERSON] . Позивач заперечує той факт, що договір дарування 20 грудня 2011 року був підписаний саме його донькою, стверджує, що підпис на договорі підроблений. Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 2 серпня 2016 року укладеному між [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка перейшла у власність [PERSON] 20 лютого 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю., земельна ділянка перейшла у власність [PERSON] . Враховуючи викладене, позивач просить суд витребувати на його користь земельну ділянку: кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2024 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 29 березня 2024 року. Згідно даних Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 14 травня 2024 року о 11:30 год. Окрім того, до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] , [PERSON] 13 травня 2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про поновлення строку на подачу попереднього розрахунку судових витрат та сам розрахунок судових витрат. Підготовче засідання призначене на 14 травня 2024 року було відкладено на 12 червня 2024 року на 12:00 год. 01 липня 2024 року від Десятої київської державної нотаріальної контори надійшла відповідь, у якій зазначено, що вони не можуть надіслати суду оригінал договору дарування садового будинку від 26 листопада 2010 року за реєстровим № 4568 та оригінал договору дарування земельної ділянки від 03 листопада 2010 року за реєстровим № 4371, оскільки архів Десятої київської державної нотаріальної контори за 2010 рік передано на зберігання до Державного нотаріального архіву м. Києва. 05 липня 2024 року до суду від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори надійшла інформація, у якій зазначено, що нотаріальна контора не має можливості надати суду оригінал договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2011 року, оскільки за реєстровим № 8-1940 було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 грудня 2011 року. 08 серпня 2024 року до суду від представника відповідача надійшли пояснення щодо позову та клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 08 серпня 2024 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування від 9-ї КДНК оригіналу договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 грудня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 8-1940., а також про витребування від Державного нотаріального архіву м. Києва: оригіналу договору дарування садового будинку від 26 листопада 2010 року, зареєстрованого за реєстраційним № 4568; оригіналу договору дарування земельної ділянки від 03 листопада 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4371. Підготовче засідання у справі було відкладено на 20 вересня 2024 року на 12:00 год. Крім того, ухвалою суду від 8 серпня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залишенно без розгляду клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за її клопотанням. 10 вересня 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування від ПН КМНО Буждиганчук Є.Ю. договору дарування земельної ділянки від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940. 16 вересня 2024 року до суду від Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, на виконання ухвали суду від 08 серпня 2024 року про витребування доказів у справі, надійшов оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 грудня 2011 року №8-1940. 19 вересня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування від відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації оригінал форми № 16, згідно якої [PERSON] зареєструвалась за своїм місцем проживання. Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року було задоволено клопотання та витребувано від ПН КМНО Буждиганчук Є.Ю. оригінал договору дарування земельної ділянки від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940.; витребувати від Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації оригінал форми № 16, згідно якої [PERSON] зареєструвалась за своїм місцем проживання. Підготовче засідання у справі відкладено на 23 жовтня 2024 року. 14 жовтня 2024 року до суду від Державного нотаріального архіву м. Києва надійшов лист, у якому зазначено, що станом на вересень 2024 року 9-та КДНК передала документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне зберігання до архіву з 1954 по 1994 роки. 16 жовтня 2024 року до суду від Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов оригінал форми № 16 про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Підготовче засідання призначене на 23 жовтня 2024 року було відкладено на 27 листопада 2024 року на 14:30 год. 14 листопада 2024 року до суду від ПН КМНО Онищенко М.О. надійшли оригінали витребуваних документів, а саме: договору дарування земельної ділянки №4371 від 03 листопада 2010 року, договір дарування садового будинку № 4568 від 26 листопада 2010 року, договір дарування земельної ділянки №4566 від 26 листопада 2010 року. 22 листопада 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів від державного нотаріуса 9-ї КДНК Ловчинської Л.А. 25 листопада 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про виклик як свідка державного нотаріуса 9-ї КДНК Ловчинської Л.А. 26 листопада 2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у справі. Підготовче засідання призначене на 27 листопада 2024 року не відбулося, у зв`язку із відсутністю електропостачання у приміщенні суду. Підготовче засідання було відкладено на 18 грудня 2024 року на 14:30 год. Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року було задоволено клопотання про витребування інформації від державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинської Л.А. Підготовче засідання у справі було відкладено на 28 січня 2025 року на 14:30 год. 21 січня 2025 року до суду від державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинської Л.А. надійшла інформація, у якій зазначено, що 20 грудня 2011 року за реєстровим № 8-1940 [PERSON] в Дев`ятій київській державній нотаріальній конторі був посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0620 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 3221083005:02:002:0480), який викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів ВРО 085343. Стосовно договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0591 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:90:883:0083), між [PERSON] та [PERSON] , то він [PERSON] не посвідчувався. Підготовче засідання призначене на 28 січня 2025 року було відкладено на 24 лютого 2025 року на 11:00 год. для виклику державного нотаріуса Ловчинської Л.А. У підготовчому засіданні 24 лютого 2025 року судом було відібрано експериментальні зразки почерку та підпису державного нотаріуса Ловчинської Л.А. Окрім того, у підготовчому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача про витребування від Десятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведену до майна померлої [INFO] [PERSON] . Підготовче засідання у справі було відкладено на 20 березня 2025 року на 14:30 год. 20 березня 2025 року судом було постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі №753/1420622 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено. 06 травня 2025 року до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, погодження строків проведення експертизи, а також рахунок на оплату вартості проведення експертизи та були повернуті матеріали цивільної справи № 753/6186/24. Ухвалою суду від 17 липня 2025 року було задоволено клопотання експерта, погоджено строки проведення судової експертизи понад 90 календарних днів, провадження у справі № 753/6186/24 зупинено на час проведення експертизи, а матеріали справи № 753/6186/24 надіслано до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року. 02 грудня 2025 року від експертної установи на адресу суду надійшов висновок за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи та повернуто матеріали цивільної справи № 753/6186/24. Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року було поновлено провадження у справи та призначено справу до розгляду у підготовче засідання на 21 січня 2026 року на 14:30 год. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 19 лютого 2026 року. У судовому засіданні 19 лютого 2026 року представник позивача підтримав позовні вимоги, вказав, що відповідно до висновку експерта від 18 листопада 2025 року договір дарування земельної ділянки від 20 грудня 2011 року, за яким нібито дочка позивача (спадкодавиця) подарувала земельну ділянку [PERSON] не посвідчувався державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А., а отже такий договір є нікчемним, тобто спадкодавиця не мала наміру дарувати свою земельні ділянку будь-кому. Зауважив, що про наявність договору дарування позивач дізнався лише після смерті доньки, коли приймав спадщину та нотаріус повідомила про те, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не належить на праві власності спадкодавиці, а отже не може бути успадкована позивачем. Просив позовні вимоги задовольнити та витребувати від відповідача, яка на разі є власницею цієї земельної ділянки, вказане майно. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, вказала, що вона не вчиняла жодних неправомірних дій, не вчиняла злочину, вона просто хотіла придбати земельну ділянку для своєї доньки, щоб потім побудувати там будинок для проживання. Вказала, що збирала гроші для купівлі земельної ділянки та не могла подумати про те, що хтось може її обманути, підробить договір дарування земельної ділянки. Вказала, що договір купівлі-продажу земельної ділянки нею оформлювався у перевіреного нотаріуса, яка перевірила всі документи, ніяких проблем не виникало. Вона заплатила власні кошти та придбала земельну ділянку. Зауважила, що вона не повинна перевіряти достовірність документів на право власності попередніх власників майна, з її боку все було законно та чесно. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні також заперечувала проти заявлених позовних вимог, вказала, що відповідачкою земельна ділянка була придбана за оплатним договором купівлі-продажу, земельна ділянка попередньому власнику належала на підставі договору купівлі-продажу, право власності було зареєстровано в ДРРП, відповідач придбала земельну ділянку за власні кошти, не завдавала нікому шкоди. Зауважила, що позивач не є власником спірної земельної ділянки, нею була його дочка, а отже він не є стороною спірного договору дарування. Зауважила, що відсутні докази того, що спірна земельна ділянка входить до складу спадщини. Зауважила, що відповідачка є добросовісним набувачем, а отже задоволення позовних вимог покладає на неї індивідуальний та надмірний тягар. Також зауважила, що позивачем була пропущена позовна давність, оскільки договір дарування був укладений в 2011 році, та 11 років ніхто не з яким претензіями до відповідача не звертався, а відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду позовна давність щодо витребування майна на підставі статті 388 ЦПК України починає свій відлік з дати придбання добросовісним набувачем у власність спірного майна, а не з моменту, коли позивач дізнався про дарування такої земельної ділянки, тому позов мав бути поданий до 20 лютого 2024 року. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 26 листопада 2010 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:883:0083 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30, т. 1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 1 серпня 2022 року (а.с. 24, т.1). У вересні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його доньки [PERSON] (а.с. 23, т.1). Відповідно до повідомлення державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 16 січня 2024 року спадкоємцем після померлої [PERSON] є її батько - [PERSON] , інші спадкоємці відсутні (а.с. 28, т.1). Під час оформлення свідоцтв про право на спадщину позивач дізнався про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:883:0083 за адресою: [ADDRESS] на день смерті його доньки не перебувала у її власності, а отже не входить до спадкової маси. З долучених до матеріалів справи судом встановлено, що 20 грудня 2011 року був оформлений нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:883:0083 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32, т.1). Договір дарування було посвідчено державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 8-1940. 2 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:883:0083 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 168, т.1). 20 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:883:0083 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33, т.1). У позовній заяві позивач стверджував про те, що його дочка не мала наміру дарувати свою земельну ділянку, на договорі проставлений у відповідній графі дарувальника не її підпис. В той же час, за клопотанням представника позивача судом було витребувано у Дев`ятої київської державної нотаріальної контори оригінал договору дарування земельної ділянки від 20 грудня 2011 року за реєстровим № 8-1940. На виконання вимог ухвали суду про витребування оригіналу вказаного договору Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою суду був надісланий оригінал договору від 20 грудня 2011 року за реєстровим № 8-1940, з якого вбачається, що він був укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: 322108005:02:002:0480. Оригінал договору дарування земельної діялнки, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 20 грудня 2011 року за реєстровим № 8-1940 був наданий суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю, Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 18 листопада 2025 року № 3808/25-32, рукописні записи « [PERSON] », якими відбулось виправлення прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » у преамбулі договору, пункті 2 договору сьомому абзаці другої сторінки договору, а також рукописні записи «Закреслене «Літовчук» не читати», «дописаному « [PERSON] » вірити», «державний нотаріус» на другій сторінці договору дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, площею 0,0591 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] » від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який виконаний на нотаріальному бланку серії ВРО № 085343, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Засвідчувальні підписи, що містяться на другій сторінці договору дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, площею 0,0591 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] » від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який виконаний на нотаріальному бланку серії ВРО № 085343, виконані не [PERSON] , а іншою особою. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). У абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21). Судом встановлено, що договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, площею 0,0591 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] » від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який виконаний на нотаріальному бланку серії ВРО № 085343, насправді державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. не посвідчувався, в архіві нотаріальної контори під реєстровим № 8-1940 від 20 грудня 2011 року зберігається зовсім інший договір, а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер: 322108005:02:002:0480, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, площею 0,0591 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] » від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який виконаний на нотаріальному бланку серії ВРО № 085343 є нікчемним та, відповідно, [PERSON] не мала волевиявлення на вчинення дій щодо дарування належній їй земельної ділянки [PERSON] . Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)). Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» -юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці. Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. Дослідженими у справі доказами, враховуючи те, що договір дарування земельної ділянки від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який виконаний на нотаріальному бланку серії ВРО № 085343 не посвідчувався державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А., зважаючи на особливості правого режиму земельної ділянки як нерухомого майна, встановленим та підтвердженим є факт, що земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, площею 0,0591 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] поза її волею, а тому позивач, як єдиний спадкоємець першої черги (батько) померлої [PERSON] має право витребувати її від добросовісного набувача за правилами ст.388 ЦК України. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач не є стороною договору дарування від 20 грудня 2011 року, а тому не може ставити питання про його оскарження, враховуючи те, що за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав (позиція Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/12787/17). Стосовно заяви про застосування позовної давності до вимог позивача, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, позивач не був стороною договору дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:883:0083, площею 0,0591 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] » від 20 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1940, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який виконаний на нотаріальному бланку серії ВРО № 085343. Проте, що така земельна ділянка не перебуває у власності [PERSON] позивач дізнався при зверненні із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса 6 вересня 2022 року. Така заява була прийнята нотаріусом у жовтні 2022 року, відповідно до напису на заяві про прийняття спадщини. Отже про порушення свого права позивач дізнався щонайменше у жовтні 2022 року при повідомленні державним нотаріусом інформації про те, що вона не може видати йому свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:883:0083, оскільки така не перебувала на день смерті у власності дочки позивача (спадкодавиці) та була відчужена 2011 році. З цим позовом до суду позивач звернувся 23 березня 2024 року, а отже без пропуску позовної давності. Крім того, суд враховує, що станом на час звернення із позовом до суду діяла норма: згідно пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, підстави для застосування позовної давності до заявлених вимог у цій справі відсутні та заява представника відповідача не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява про витребування земельної ділянки підлягає задоволенню. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved