Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про скасування свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок. Позивач посилається на те, що рішенням виконкому Гупалівської сільської ради № 6 від 20.02.2001 року за матір`ю позивача було визнано право приватної власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , та 27.02.2001 року видано свідоцтво на право приватної власності на житловий будинок. Позивач зазначає, що 30.01.2003 року мати подарувала йому свій будинок з господарськими спорудами згідно договору дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 99. Договір дарування зареєстровано в органах БТІ 30.01.2003 року. Позивач вказує на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності ним була виявлена подвійна реєстрація права власності на його ім`я на домоволодіння [ADDRESS] ., зокрема: реєстрація права власності від 26.03.2003 року на підставі договору дарування від 30.01.2003 року, та реєстрація права власності від 01.11.2013 року на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 27.02.2001 року, виданого на підставі рішення виконкому Гупалівської сільської ради №6 від 20.02.2001 року. Державна реєстрація здійснена державним реєстратором Магдалинівського районного управління юстиції за номером 3307406. Як зазначає позивач, одним і тим же рішенням виконкомом сільської ради одночасно за матір`ю і за позивачем було визнано право приватної власності на один і то й же житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . Позивач вважає, що рішення №6 виконкому Гупалівської сільської ради від 20.02.2001 року про визнання за ним права приватної власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] ., винесено помилково, свідоцтво на право приватної власності на житловий будинок від 27.02.2001 року, видане на підставі вказаного рішення, винесено з порушенням діючого на той час законодавства, оскільки на момент видачі свідоцтва житловий будинок в [ADDRESS] на той час йому не належав, власником будинку являлась мати [PERSON] . Крім того, позивач звертає увагу, що в порядку досудового врегулювання звертався до сесії Чернеччинської сільської ради із заявою про скасування рішення № 6 виконкому Гупалівської сільської ради від 20.02.2001 року про визнання за ним права приватної власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] ., та скасування свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок в [ADDRESS] від 27.02.2001 року на його ім`я. За результатами розгляду заяви рішенням сесії Чернеччинської сільської ради від 13.11.2025 року № 3111-48/VІІІ було скасоване рішення № 6 виконкому Гупалівської сільської ради від 20.02.2001 року про визнання за позивачем права приватної власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , та рекомендовано звернутися до суду щодо скасування свідоцтва на право власності на житловий будинок, оскільки дане питання не відносилося до повноважень сесії сільської ради. Тому він звернувся з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, представником позивача надано до суду заяву, в якій він прохає розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач Чернеччинська сільська рада - в судове засідання не з`явився, надіславши на адресу суду заяву в якій прохає розглянути справу без участі представника. З цих підстав суд вважає можливим ухвалити судове рішення, згідно ст.206 ЦПК України, а також відповідно до ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. За станом на 2001 рік порядок обліку та реєстрації нерухомості регулювався постановою Ради Міністрів УРСР № 105 від 11.03.1985 року «Про порядок державного обліку житлового фонду», Наказом Державного комітету україни по ЖКГ №56 від 13.12.1995 року «Про затвердження Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. Згідно п. 4.1. вказаних Правил №56 від 13.12.1995 року оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна при наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності акта державної комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Відповідно до копії погосподарської Книги, довідки Чернеччинської сільської ради від 10.11.2025 року власником домоволодіння в [ADDRESS] являлась [PERSON] (а.с.25). Згідно архівного Витягу Самарівської РДА 20.02.2001 року рішенням виконкому Гупалівської сільської ради за [PERSON] було визнано право особистої власності на житловий будинок в [ADDRESS] . Згідно відповіді Самарівської РДА архівний витяг про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок в [ADDRESS] відсутній. Відповідно до договору дарування жилого будинку від 30.01.2003 року [PERSON] подарувала житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] [PERSON] позивачу по справі (а.с.11). договір зареєстровано в Магдалинівському БТІ 30.01.2003 року ( а.с. 12). Рішенням сесії Чернеччинської сільської ради від 13.11.2025 року скасовано рішення виконавчого комітету Гупалівської сільської ради від 20.02.2001 року №6 про визнання права власності на житловий будинок за [PERSON] ( а.с. 32). Наявність скасованого рішення виконкому на ім`я [PERSON] свідчить, що виконавчим органом було порушено принцип правомірності набуття позивачем права власності, передбачене цивільним законодавством. Оскільки свідоцтво про визнання права власності на житловий будинок і державна реєстрація права власності є похідними від рішення виконавчого органу про визнання права власності на це нерухоме майно, то як наслідок скасування рішення виконкому сільської ради про визнання за позивачем права власності на житловий будинок тягне за собою скасування свідоцтво на право приватної власності на житловий будинок в [ADDRESS] від 27.02.2001 року на ім`я позивача [PERSON] , та скасування державної реєстрації права власності вказаного нерухомого майна. Відповідно до постанови Верховного Суду від 20 травня 2021 р. № 361/953/16-ц визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, яка його отримала, щодо нерухомого майна, отже, доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту. Згідно постанови Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 915/1844/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проводиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на майно має на меті захист прав позивача. Згідно з Постановою ВП ВС від 02.10.2019 № 587/2331/16-ц (14-411цс19), державний реєстратор у ході здійснення реєстраційних дій, зокрема, встановлює відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію, необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Як видно із матеріалів справи, на момент здійснення 01.11.2013 року державної реєстрації права власності на житловий будинок в [ADDRESS] , державний реєстратор не перевірив належним чином наявності зареєстрованого права власності на житловий будинок. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21, зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. А оскільки порушення права власності позивача відбулося у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, враховуючи обставини конкретної справи, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. З урахуванням наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок та скасування реєстрації права власності є належним способом захисту та відновлює становище, яке існувало до цього.

Outcome: approved