Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У січні 2026 року [PERSON] за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся до суду з заявою, в обгрунтування якої зазначив, що він є чоловіком [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ). Від шлюбу вони мають неповнолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З серпня 2025 року він перебуває на військовій службі за місцем розташування військової частини. Його дружина, як йому стало відомо, проживала з 2025 року по [ADDRESS] , разом з іншим чоловіком. Доньки знаходились з його матір`ю та були евакуйовані до м. Харкова. Як йому стало відомо від матері, 26.09.2025 року в будинок [ADDRESS] влучив БПЛА, його дружина та її співмешканець загинули, були знайдені сусідами на подвір`ї і ними поховані, оскільки місто постійно знаходилось під обстрілами, залишати тіла на подвір`ї не було можливості. За фактом загибелі від вибуху БПЛА за зазначеною адресою було внесено відомості до ЄРДР за № 12025221100002270 за ознаками ч. 2 ст. 438 КК України. Просив встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] у м. Куп`янськ. Ухвалою суду від 07.01.2026 року відкрито провадження у справі за правилами окремого позовного провадження. Заявник під час розгляду справи заявлені вимоги заяви підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у заяві. Представник заінтересованої особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Надав до суду повідомлення, в якому просив розгляд справи проводити без його участі. Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є чоловіком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.11.2025 року, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 19.11.2025 року. З копії витягу з ЄРДР вбачається, що 02.10.2025 року до ЄРДР за № 12025221100002270 були внесені відомості за ч.2 ст. 438 КК України за фактом того, що 01.10.2025 року до чергової частини Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 26.09.2025 року о 18 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] , внаслідок влучання безпілотного літального апарата (тип не встановлено) у житловий будинок загинула донька заявниці [PERSON] , [INFO] , та родич заявниці [PERSON] , [INFO] , поховані на території приватного домоволодіння. Огляд місця події не проводився у зв`язку з триваючими обстрілами та загрозою діяльності диверсійно-розвідувальних груп. Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Указом Президента України № 64/22 з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який наразі його продовжено Законом України «Про правовий режим воєнного стану». Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається (ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження різні справи, перелік юридичних фактів, який не є вичерпним, наведено у ст. 315 ЦПК України. Чинний ЦПК України визначає чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами ДРАЦСу може бути видано свідоцтво про смерть: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (ст. 317 ЦПК України); - оголошення фізичної особи померлою (ст. ст. 305, 309 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала без вісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (ч. 4 ст. 46 ЦК України). За змістом ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Згідно з ч. 1 ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина. Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто, констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті особи можливо, якщо суд па підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим. Тобто, особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення фізичної особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи (правова презумпція). Розглядаючи справу вказаної категорії, судам слід, окрім іншого, з`ясовувати, чи може відсутність особи умисною, тобто, чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності. Схожий за змістом висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі № 226/3053/18 та від 07.07.2021 року у справі № 390/1443/19. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Положеннями цієї статті, яка встановлює особливі вимоги до провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначено коло осіб, яких закон наділяє правом на звернення до суду з такими заявами, а саме - родичів померлого або їх представників. Вказівка процесуальної норми на суб`єкта, який вправі звернутись із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, свідчить про встановлення законодавцем обов`язкових до врахування обмежень у можливості звернення до суду з відповідною заявою. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 року у справі №243/385/19ц (провадження № 61-6840св19). Із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] звернувся її чоловік [PERSON] , відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України наділений правом на звернення до суду із заявою про встановлення смерті. Доказами, що підтверджують факт народження/смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути: пояснення заявників, свідків; письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про народження/смерть наказ командира військової частини про виключення із особового складу; скріншоти особистого листування; дані, отримані з відкритих джерел чи соціальних мереж, які доводять факт ведення бойових дій у конкретній місцевості у певний час; акти про настання смерті. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази (ч. 2 ст. 294 ЦПК України). За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (ст. 77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України), достовірними (ст. 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (ст. 80 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно приписів ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Таким чином, зважаючи на те, що заявником суду не надано достатніх та допустимих доказів того, [PERSON] , [INFO] , померла, при цьому під час розгляду справи заявником не було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, які могли б підтвердити обставини, зазначені у його заяві, суд позбавлений зробити вірогідне припущення про смерть останньої. Тому, суд враховуючи вимоги закону щодо доказування, а також те, що судове рішення не може базуватись на припущеннях, доходить висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту смерті з огляду на її недоведеність та необґрунтованість. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed