Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 в розмірі 30360,00 грн., з яких: 9200,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 16560,00 грн. - заборгованість за відсотками, 4600,00 грн. заборгованість за штрафними санкціями, а також стягнути сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22.07.2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» (далі - Первісний кредитор) та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №25130-07/2024 в межах якого первісний кредитор надав відповідачу кредит у гривні, а відповідач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені кредитним договором. Кредитний договір підписано електронним підписом Позичальника, що відтворений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора. 19.11.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», Позивач) укладено Договір факторингу №191124/2 (далі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників від 19.11.2024 до Договору факторингу №191124/2 від 19.11.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором в сумі 30360,00 грн., з яких: 9200,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 16560,00 грн. - заборгованість за відсотками, 4600,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями. Ухвалою судді Хорошівського районного суду Житомирської області від 22.12.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Представником відповідача адвокатом Цокало Т.М. направлено до суду відзив на позов, в якому представник відповідача просила суд прийняти від сторони відповідача часткове визнання позову, зазначивши, що відповідач позовні вимоги визнає частково в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 в розмірі 21620,00 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9200,00 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 12420 грн, а в іншій частині позову щодо стягнення відсотків та штрафних санкцій в розмірі 4600,00 грн просить відмовити. Також, у відзиві представник відповідача навів попередній розрахунок судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом справи, розмір яких становить 9500 грн., які просив стягнути з позивача на користь відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про його дату, час і місце. Судом ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності її учасників. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтями 1046-1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що 22.07.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансовго кредиту №25130-07/2024 від 22.07.2024, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу кредит, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредиту та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає 9200,00 грн., строк - 120 днів, дата надання кредиту 22.07.2024, дата погашення кредиту 18.11.2024 року (а.с.6-9). Пунктом 1.4. договору кредиту передбачено, що відсоткова ставка за договором є фіксованою. Відповідно до п.1.4.1 процентна ставка становить 1,5% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.2 цього Договору. Згідно п.1.4.2 клієнт має право 10.08.2024 сплатити перший платіж відповідно до Графіку платежів з урахуванням знижки в розмірі 3,33%. Відповідно до п. 1.5 клієнт зобов`язується сплачувати проценти в терміни відповідно до Графіку платежів, а саме кожні 20 днів. Згідно з п. 1.6 кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок Клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки №5355-28хх-хххх-9823 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. Відповідно до п. 3.1. договору за користуваня кредитом Товариством нараховуються виключно проценти. Кредитний договір №25130-07/2024 від 22.07.2024 підписано електронним підписом Позичальника-відповідача, відтвореним шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора. В п.8 Кредитного договору зазначені реквізити та підписи сторін. Також в додатку №1 до кредитного договору №25130-07/2024 сторонами договору узгоджено графік платежів, обчислено загальну вартість кредиту та реальну річна процентна ставка за договором (а.с.9). Отже, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №25130-07/2024 від 22.07.2024 в електронній формі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши кошти відповідачу в сумі 9200,00 грн, на картковий рахунок [NUMBER] хх-хххх-9823, що підтверджується відповідною довідкою довідками що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а.с.16). Факт укладання відповідачем [PERSON] з позивачем ТОВ «Аванс Кредит» кредитного договору №25130-07/2024 від 22.07.2024 року та отримання кредиту в розмірі 9200,00 грн. стороною відповідача не заперечується. З матеріалів справи слідує, що 19.11.2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №191124/2, за умовами якого до останнього перейшло за плату право грошової вимоги до ряду позичальників, у тому числі й до позичальника [PERSON] за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 (а.с. 17-21). Відповідно до акту прийому-передачі Реєстру Боржинків та витягу з реєстру боржників від 19.11.2024 до вищевказаного договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 до [PERSON] на загальну суму 30360,00 грн. (а.с.22-24). Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 заборгованість за вказаним договором за період з 22.07.2024 по 19.11.2024 становить 30360 грн, яка складається: 9200,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 21160 грн. заборгованість за відсотками (а.с.25). Таким чином, з досліджених матеріалів справи судом встановлено, що між відповідачем та ТОВ «Аванс Кредит» було укладено кредитний договір №25130-07/2024 від 22.07.2024, а право грошової вимоги за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 позивач набув до відповідача 19.11.2024 року. Суд приходить до висновку, що позивач надав належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку щодо невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, після закінчення строку кредитного договору [PERSON] не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними. Заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9200,00 грн. відповідачем визнається. Враховуючи, що відповідачем не виконано грошове зобов`язання на умовах договору позики, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 за тілом кредиту в розмірі 9200,00 грн. обґрунтованими. Щодо розміру нарахованої заборгованості по процентам суд зазначає таке. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відтак, згідно вказаного Закону максимальний розмір денної процентної ставки не повинен перевищувати: - протягом перших 120 днів з дня набрання ним чинності, тобто, до 22 квітня 2024 року - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів з дня набрання ним чинності, тобто, до 20 серпня 2024 року - 1,5 %; - починаючи з 241 дня з дня набрання ним чинності, тобто, з 21 серпня 2024 року, - 1%. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір укладено 22.07.2024, строк кредитування 120 днів, процентна ставка становить 1,5% в день. Відсотки нараховані кредитором за період з 22.07.2024 року по 18.11.2024 року, тобто в межах визначеного кредитним договором строку кредитування. Після 18.11.2024 року відсотки позивачем не нараховувалися. На переконання суду, з урахуванням вимог діючого законодавства, відсотки за користування кредитними коштами, що нараховані кредитором за період з 22.07.2024 року по 18.11.2024 становлять: - в період з 22.07.2024 по 20.08.2024 денна ставка має бути 1,5%, що узгоджується з п.1.4.1 кредитного договору, а отже сума заборгованості за вказаний період повинна складати 4140 грн (9200 х 1,5% = 138,00 грн х 30 днів). Водночас позивачем надано розрахунок, відповідно до якого останній застосував п.1.4.2 договору, а отже розмір нарахованих відсотків за вказаний період становить 4048 грн, що відповідає умовам договору (п.1.4.1, п.1.4.2) та вимогам закону; - в період з 21.08.2024 по 18.11.2024 (відповідно до вимог закону та в межах строку кредиту) денна ставка має бути не більше 1%, а отже сума заборгованості за вказаний період повинна складати 8280 грн (9200 х 1 % = 92 грн х 90 днів). Таким чином, у зв`язку з порушеннями зобов`язань відповідач має заборгованість за відсотками в сумі 12328,00 грн (4048 + 8280), які підлягають стягненню на користь позивача. Таким чином, у зв`язку з порушеннями зобов`язань відповідач має загальну заборгованість в сумі 21528,00 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9200,00 грн та заборгованості за відсотками в сумі 12328,00 грн. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 4600,00 грн., суд виходить з наступного. Положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначають, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 24.02.2022 р в Україні введений воєнний стан, який у подальшому неодноразово був продовжений та продовжує діяти на час розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Отже, ч. 2 ст. 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. Таким чином, оскільки кредитний договір №25130-07/2024 був укладений сторонами 22.07.2024 та діяв в період дії в Україні воєнного стану, то передбачена кредитним договором неустойка не може бути стягнута із відповідача, оскільки відповідач нормою закону звільнений від обов`язку такої сплати. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заявленої позивачем до стягнення заборгованості за відсотками та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №25130-07/2024 від 22.07.2024 в розмірі 21528,00 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9200,00 грн та заборгованості за відсотками в сумі 12328,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за безпідставністю. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частиною 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 4 ст.137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. За правилом частини 1 та пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до платіжної інструкції №145175 від 11.11.2025 року, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 3028,00 грн. (а.с.1) Оскільки, позовні вимоги задоволено частково (у розмірі 70,90%), тому судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені платіжним дорученням, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2146,85 грн. Як слідує із матеріалів справи правничу допомогу відповідачу надавала адвокат Цокало Т.М., яка діяла на підставі укладеного договору про надання правової допомоги №1461 від 28.01.2026 року. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9500 грн. представником відповідача надано копію договору про надання правової допомоги №1461 від 28.01.2026 року, детальний опис наданих послуг на загальну суму 9500,00 грн., копію квитанції про сплату гонорару. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням конкретних обставин, зокрема, складності справи та ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. При цьому, суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема складністю справи та ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 30360,00 грн. Позовні вимоги позивача задоволено частково у розмірі 70,90% від заявлених. При частковому задоволенні позову, у відповідності до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, часткового визнання відповідачем позову, часткового задоволення позову, а також норми закону щодо пропорційності розподілу судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 2764,50 грн.

Outcome: partial