Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

20 жовтня 2025 року позивач звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 жовтня 2025 року матеріали позовної заяви передано за територіальною підсудністю до Кременчуцького районного суду Полтавської області. 10 листопада 2025 ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області матеріали позовної заяви передано за територіальною підсудністю до Глобинського районного суду Полтавської області. 01 грудня 2025 року від Кременчуцького районного суду Полтавської області до Глобинського районного суду Полтавської області надійшла зазначена позовна заява, 01 грудня 2025 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено головуючого суддю Олефір А.О. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що 12 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-9851439, який підписаний відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора 65670. На виконання умов договору, первісний кредитор 12.07.2024 ініціював переказ коштів безготівковим зарахуванням через ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» на платіжну картку № [NUMBER] . Згідно з умовами кредитного договору, відповідач зобов`язувався вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. 20.01.2025 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено Договір факторингу № 20012025-МК/Ейс. Відповідно до умов договору до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до відповідача. Позивач не здійснював жодних нарахувань за кредитним договором, на рахунки позивача не надходило жодного платежу на погашення заборгованості. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язанні та станом на день звернення з позовом до суду, заборгованість за кредитним договором становить 44723,00 грн, з яких 16100,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 28623,00 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 00-9851439 від 12.07.2024 в сумі 44723,00 грн, судовий збір в розмірі 2422,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, судові повістки про виклик до суду направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається з Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, судова повістка про виклик [PERSON] до суду на 13:00 год 15.01.2026 повернулася до суду не вручена з відмітками «адресат відсутній». Відповідно до трекінгу відстеження поштових повідомлень судова повістка про виклик [PERSON] до суду на 13:00 год 23.02.2026 не вручена (одержувач відсутній за вказаною адресою). Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається такою, що вручена відповідачу. Відзиву відповідач не подав. Враховуючи наявність умов проведення заочного розгляду справи встановлених ст. 280 ЦПК, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. 12 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 00-9851439, який підписаний відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора 65670 (далі Кредитний договір). Відповідно до п.1.2. Кредитного договору сума ліміту кредитної лінії (сума кредиту) складає: 14000,00 гривень. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору строк дії кредитної лінії (строк кредитування): 360 календарних днів. Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту кредитодавцю в останній день строку кредитування (дата остаточного повернення кредиту) «07» липня 2025 р. Відповідно до п. 1.5.1. Кредитного договору стандартна процента ставка складає 1,45% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, застосовується у межах строку дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.3. цього Договору (а.с.23-27). 12 липня 2024 року [PERSON] підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 55953 Паспорт споживчого кредиту, у якому викладено істотні умови які за своїм змістом є аналогічними Кредитному договору (а.с.16-17). Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, вищезазначений договір, укладено у відповідності до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» є електронним договором, та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №561/77/19. На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.8 Кредитного договору, кредитодавець зобов`язаний надати кредит у дату надання/видачі кредиту в сумі 14000,00 грн на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] . Згідно листа АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», наданого на виконання ухвали суду, банківську картку [NUMBER] емітовано на ім`я [PERSON] . В період з 12.07.2024 по 17.07.2024 було зараховано кошти в сумі 14000,00 грн (а.с.87-88). Отже, із досліджених доказів судом встановлено, що [PERSON] підписавши Кредитний договір особисто зазначив номер платіжного засобу, на який необхідно перераховувати кредитні кошти. Вказану у договорі банківську картку емітовано на ім`я [PERSON] , [INFO] , саме у день укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем на картку належну відповідачу було зараховано кошти в сумі 14000,00 грн. За таких обставин, суд дійшов висновку, що ТОВ «МАКС КРЕДИТ» виконало зобов`язання за кредитним договором та надало відповідачу [PERSON] кредит у розмірі встановленому договором в сумі 14000,00 грн. 20.01.2025 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (фактор) укладено Договір факторингу № 20012025-МК/Ейс, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за укладеними кредитним договорами згідно реєстру (а.с.45-47). Відповідно до Витягу з Реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до Договору факторингу № 20012025-МК/Ейс від 20 січня 2025 року, до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 00-9851439 від 12.07.2024 (а.с.43-44). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, право вимоги за Договором укладеним з [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» на підставі договору відступлення прав вимоги. Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №00-9851439 від 12.07.2024, заборгованість [PERSON] складає 44723,00 грн, з яких: 16100,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 28623 грн - прострочена заборгованість за процентами (а.с.39). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 16100,00 грн, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. На підставі досліджених доказів, судом встановлено, що відповідач отримав кредитні кошти в сумі 14000,00 грн, тобто в розмірі встановленому кредитним договором. Разом з тим, як встановлено судом, представник позивача, окрім заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14000,00 грн включає 2100,00 (одноразової комісії) до розміру основного зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд зауважує, що тіло кредиту це лише основна сума позики, яку отримує позичальник, і вона не включає комісії, відсотки чи інші додаткові витрати. Ці витрати є окремими видани зобов`язань. Проте, позивачем окремо позовної вимоги про стягнення з відповідача комісії не заявлено. Приймаючи до уваги те, що представником позивача заявлено до стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 16100,00 грн, тобто в розмірі, що перевищує умови кредитного договору та розмірі, що перевищує фактичний розмір грошових коштів отриманих відповідачем, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 14000,00 грн, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами в сумі 28623 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що договір між сторонами укладено 12.07.2024 строком на 360 днів, тобто до 07.07.2025. Позивачем заявлено до стягнення відсотки нараховані за період з 12.07.2024 по 20.01.2025 включно. З виписки з особового рахунку за кредитним договором №00-9851439 від 12.07.2024, вбачається, що заборгованість [PERSON] за відсотками становить 28623 грн (а.с. 39). З вказаного розрахунку судом встановлено, що з 12.07.2024 по 20.01.2025 відсотки відповідачу було нараховано виходячи з розміру відсоткової ставки 1,45 % на день. Судом встановлено, що позивачем було нараховано відсотки в межах дії договору, після закінчення строку дії договору позивач не здійснював нарахування відсотків, що відповідає вимогам закону. Разом з тим, розмір нарахованих відсотків не в повній мірі відповідає вимогам ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», з огляду на таке. Пунктом 5 розділу І ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 3498-IX від 22.11.2023), статтю 8 ЗУ «Про споживче кредитування»доповнено частиною п`ятою. Відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування»максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Згідно п. 2 Розділу ІІ. Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-IX від 22.11.2023 ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023. Як встановлено судом, договір між сторонами укладено 12.07.2024, отже договір було укладено після набрання чинності Законом № 3498-IX від 22.11.2023, тому дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на кредитний договір укладений між сторонами, який є підставою даного позову. Згідно п. 17Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Як встановлено судом з розрахунку, за період з 12.07.2024 по 19.08.2024 розмір денної процентної ставки відповідав умовам договору, проте з 20.08.2024 по 20.01.2025 розмір відсотків згідно вказаного закону не міг перевищувати 1 %, проте позивач нараховував відсотки виходячи з розміру процентної ставки 1,45 %. Отже, за період з 12.07.2024 по 19.08.2024 розмір відсотків за підрахунками суду становить 7917,00 грн, що відповідає розміру встановленому договором. Натомість за період з 20.08.2024 по 20.01.2025 - розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. Разом з тим, судом встановлено, що за вказаний період позивачем було нараховано відсотки, виходячи із процентної ставки 1,45% в день, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Так, за підрахунками суду, розмір відсотків за період з 20.08.2024 по 20.01.2025 виходячи з розміру денної процентної ставки 1 % становить 21560,00 грн (140,00 грн (розмір відсотків в день) х 154 (днів в періоді). Таким чином, за підрахунками суду, загальний розмір відсотків за період з 12.07.2024 по 20.01.2025 становить 29477,00 грн. Однак, представник позивача в позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість по несплаченим відсоткам в розмірі 28623, 00 грн, тобто у меншому розмірі, аніж за підрахунками суду. Приймаючи до уваги те, що відповідач отримавши кредитні кошти зобов`язання з повернення процентів за користування кредитними коштами не виконав, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами в розмірі 28623,00 грн. Вирішення питання стягнення судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як зазначено в п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було заявлено позовні вимоги в загальному розмірі 44723,00 грн, судом задоволено позовні вимоги на суму 42623,00 грн, що становить 95,30 % від ціни позову. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2308,54 грн, що складає 95,30 % від 2422,40 грн. Як зазначено в ч. 3ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, адвокат Соломко О.В. надавав правничу допомогу позивачу, вартість послуг становить 7000,00 грн (а.с.35-38). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не подано суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, у зв`язку з тим, що їх розмір є неспівмірним. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зроблено висновки про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, суд враховує, що адвокат це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою. При підготовці позовної заяви до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутня необхідність у вивченні та опрацюванні великої за обсягом законодавчої бази, що регулює спірні відносини, оскільки існує усталена судова практика, представник позивача участі в судових засіданнях не приймав. За таких обставин, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн є занадто завищеним, виходячи з критерію розумності та враховуючи конкретні обставини справи, тому суд дійшов висновку, що загальна вартість виконаних представником робіт (наданих послуг), які є реальними та необхідними становить 4000,00 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки позов задоволено частково, відповідачем не доведено не співмірність заявлених судових витрат, витрати, які поніс позивач на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог на суму 3812,00 грн, що складає 95,30 % від 4000,00 грн.

Outcome: partial