Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

у грудні 2024 року позивач через свого представника адвоката Лутай Н.М. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист», в якому просить: - визнати недійсним договір надання правових послуг від 21.02.2024, укладений між адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» в особі адвоката Скорікової Альони Ігорівни та позивачем; - стягнути солідарно з адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист» та [PERSON] на користь позивача 234959 грн., застосувавши реституцію за наслідками недійсності правочину. Обґрунтовано позов тим, що 21.02.2024 позивач звернувся до адвоката Скорікової А.І. за консультацією щодо факту його затримання працівниками [INFO] під час перетину кордону України через пункт пропуску «Шегені». Під час консультації Скорікова А.І. повідомила позивачу, що йому необхідно терміново оформити відстрочку від мобілізації на підставі здійснення ним волонтерської діяльності. Крім того, запевнила його, що зможе в законний спосіб вирішити питання оформлення відстрочки, але для цього необхідно невідкладно сплатити 6000 доларів США на її банківський рахунок. Позивачем було перераховано кошти на рахунок [PERSON] 27 лютого 2024 року позивач отримав засобами поштового зв`язку «Нова пошта» договір надання правових послуг від 21.02.2024, укладений між адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» в особі адвоката Скорікової А.І. та ним. Однак, послуга з оформлення позивачу відстрочки від мобілізації так і не була надана. В червні 2024 року позивач звернувся до відповідача 2 з вимогою надати звіт про виконану роботу та повернути грошові кошти за виключенням коштів за роботу, яка була фактично виконана адвокатом. 26 вересня 2024 року позивачем було отримано відповідь на претензію, в якій зазначено, що адвокат Скорікова А.І. підписала вказаний договір не маючи повноважень діяти від імені адвокатського об`єднання, отримала кошти на особистий картковий рахунок, тому адвокатське об`єднання не може виконати вимогу щодо повернення грошових коштів у сумі 234959 грн. Вказану справу було визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Логвіній Т.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Логвіної Т.В. від 12 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 02 січня 2025 року відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про передачу справи за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . У січні 2025 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині вимог, заявлених до неї, зазначивши, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки саме Адвокатське об`єднання «Міжнародний правовий захист» є стороною договору про надання правових послуг від 21.02.2024, а вона є лише підписантом цього договору від імені Об`єднання, а тому у даній справі вона може мати процесуальний статус третьої особи, а не відповідача. При цьому, [PERSON] у відзиві зазначає, що мала право підписати оспорюваний позивачем договір від імені Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист», оскільки вона є учасником цього адвокатського об`єднання. Згідно ст.15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від імені адвокатського об`єднання договір про надання правничої допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Представник відповідача Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист» засобами поштового зв`язку надіслав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні вимог до Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист» в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач перераховував гроші за оплату праці адвоката не на розрахунковий рахунок Адвокатського об`єднання, а на особистий картковий рахунок адвоката Скорікової А.І., а отже Адвокатське об`єднання не укладало договору з позивачем та не отримувало від нього будь яких коштів по договору про надання правових послуг від 21 лютого 2024 року. Також зазначив, що адвокат Скорікова А.І. підписала вказаний договір, не маючи повноважень, вона не мала довіреності від керівника Адвокатського об`єднання, згідно якої мала б право представляти інтереси АО, в тому числі укладати від імені АО договори. Представник позивача через систему «Електронний суд» надіслала відповідь на відзив, в якій просила у задоволенні клопотання [PERSON] від 30.12.2024 про передачу справи №750/17393/24 за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва відмовити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. [PERSON] засобами поштового зв`язку надіслала до суду заперечення на відповідь на відзив, зазначивши, що вона не є належним відповідачем у справі та просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до неї. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2025 року справу № 750/17393/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист» про визнання недійсним договору надання правових послуг, стягнення коштів передано для розгляду за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2025 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Деснянського районного суду м. Чернігова. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді [PERSON] від 06 травня 2025 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено її розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 червня 2025 року у справі призначено підготовче засідання з викликом учасників справи. У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 07.08.2025 та на підставі рішення зборів суддів Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.08.2025 № 6, вказану справу передано до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2025 року дану справу визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Рахманкуловій І.П. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2025 року у справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 листопада 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд встановив таке. 21 лютого 2024 року між Адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» в особі адвоката Скорікової А.І. (виконавець) та [PERSON] (замовник) укладено договір про надання правових послуг (а.с. 7-8 том 1) Відповідно до пункту 1 Договору замовник ( [PERSON] ) доручає, а виконавець (Адвокатське об`єднання «Міжнародний правовий захист») бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу замовнику в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Пунктом 3.3 Договору передбачено, що у разі неможливості виконати даний договір, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний оплатити виконавцеві фактично виконані роботи (надані послуги). Зазначений договір підписаний адвокатом Скоріковою А.І. (виконавцем послуг зазначено АО «Міжнародний правовий захист») та [PERSON] . Кожна сторінка цього договору скріплена печаткою Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист». Платіжними інструкціями від 21.02.2024 підтверджується, що [PERSON] було перераховано на особисті рахунки [PERSON] 234959 грн. (а.с.9 том 1) Факту отримання коштів від позивача на свої приватні рахунки згідно умов договору про надання правових послуг [PERSON] не заперечує. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Миколаївської області від 22 серпня 2024 року адвоката [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого п. 3, 5 ч. 2 ст. 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та застосовано до адвоката [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю строком на 1(один) рік. (а.с. 10-17 том 1) У пункті 13 рішення зазначено, що при розгляді дисциплінарного провадження за скаргою [PERSON] , запереченнями [PERSON] , доповненнями до скарги та доданих матеріалів, пояснень адвоката Скорікової А.І., її додаткових пояснень з доданими документами встановлено, що в діях адвоката [PERSON] наявні ознаки дисциплінарного проступку у вигляді порушення Правил адвокатської етики та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме невиконання зобов`язань, взятих згідно договору про надання правової допомоги від 21 лютого 2024 року, тобто невиконання своїх професійних обов`язків відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статей 11, 21, 26, 27, 67 Правил адвокатської етики. Також в даному рішенні зазначено, що адвокату Скоріковій А.І. було достеменно відомо про зміст статуту АО «Міжнародний правовий захист» та про те, що вона не має права вчиняти дії, підписувати та направляти повідомлення від імені юридичної особи АО «Міжнародний правовий захист». 16 серпня 2024 року позивачем направлено претензію-вимогу на адресу Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист», в якій позивач просив повернути йому грошові кошти у сумі 234959 грн., які були безпідставно набуті адвокатом Скоріковою А.І. (а.с. 20-21 том 1) Листом від 18 вересня 2024 року Адвокатське об`єднання «Міжнародний правовий захист» повідомило позивача, що не отримувало від нього будь яких коштів по договору про надання правових послуг від 21 лютого 2024 року. Крім того, адвокат Скорікова А.І. підписала вказаний договір, не маючи повноважень, отримала кошти на особистий картковий рахунок, а тому Адвокатське об`єднання «Міжнародний правовий захист» до вказаних коштів та договору не має ніякого відношення. (а.с. 22 том 1) 06.08.2024 адвокат Скорікова А.І., діючи від імені адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист», склала і підписала Акт виконаних робіт за договором про надання правових послуг від 21.02.2024, з вартістю виконаних робіт на суму 234959 грн., проте, в даному акті відсутній підпис позивача (а.с. 103-104 том 1) Також, 06.08.2024 адвокат Скорікова А.І., діючи від імені адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист», надіслала на адресу позивача листа, в якому повідомила [PERSON] про розірвання з 06.08.2024 договору про надання правових послуг від 21.02.2024 в односторонньому порядку, посилаючись на порушення позивачем умов договору (а.с. 105-106 том 1) Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п`ятої цього Кодексу можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі № 905/1227/17 та у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у справі № 904/4885/20. Позивач [PERSON] оспорює договір про надання правових послуг, який був укладений ним 21.02.2024 з Адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист» в особі адвоката Скорікової А.І. з тих підстав, що як йому стало відомо після сплати повної суми гонорару за цим договором в розмірі 234959 грн., виявилося, що Адвокатське об`єднання «Міжнародний правовий захист» не має відношення до укладеного ним договору, кошти на рахунок цього об`єднання не зараховувалися, а адвокат Скорікова А.І. не мала повноважень на підписання договору від імені юридичної особи і фактично кошти були зараховані на особистий картковий рахунок [PERSON] , а правничу допомогу йому надано не було. Адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту, що передбачено частиною першою статті 15 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI). Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 15 Закону № 5076-VI стороною договору про надання правничої допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правничої допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання. Адвокатське об`єднання може залучати до виконання укладених об`єднанням договорів про надання правничої допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Адвокатське об`єднання зобов`язане забезпечити дотримання професійних прав адвокатів та гарантій адвокатської діяльності. Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, про що зазначено у частині першій статті 26 Закону № 5076-VI. Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Тобто, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасників правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок; правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до частин другої, третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до копії Статуту Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист» (код ЄДРПОУ 42702626) в редакції станом від 12.12.2019, яка надана на запит суду Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, голова (керуючий партнер) є виконавчим органом Об`єднання, представляє Об`єднання без довіреності, видає довіреності, доручення на вчинення дій від імені Об`єднання тощо (п.9.3 Статуту) (том 2, ст.1-10) Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Адвокатське об`єднання «Міжнародний правовий захист» є юридичною особою, уповноваженими особами вчиняти дії від імені юридичної особи, в тому числі підписувати договори тощо (згідно статуту) є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, [PERSON] хоча і є учасником даної юридичної особи, проте не уповноважена вчиняти дії від імені Об`єднання без довіреності. Доказів на підтвердження повноважень [PERSON] на укладення договорів від імені Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист», зокрема оскаржуваного договору, матеріали справи не містять. Таким чином, вимоги позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним, підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. Частинами 1 і 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 754/13893/19 (провадження № 61-737св22), зроблено висновок, що: " Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України". Аналогічний висновок можна зробити і щодо недійсних правочинів, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивач перерахував відповідачу [PERSON] кошти як оплату за недійсним договором. При цьому згідно пункту 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України: положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином. Доказів на спростування даних обставин стороною відповідача не надано. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначила, що «суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Отже, суди при ухваленні рішень по суті спору не зв`язані посиланнями на норми права, зазначені у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи. У кожній справі за змістом обґрунтування позову та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах сформульованих ним позовних вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20) та від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21)). Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що вимога позивача про солідарне стягнення з Адвокатського об`єднання «Міжнародний правовий захист» та [PERSON] грошових коштів в сумі 234959 грн. задоволенню не підлягає, оскільки в даному випадку відсутні правові підстави для солідарного обов`язку, крім того, Адвокатське об`єднання не отримувало на свій рахунок грошових коштів від позивача, такі кошти були перераховані ним безпосередньо на карткові рахунки адвоката Скорікової А.І. без достатніх для того правових підстав, адже повноважень укладати договір від імені юридичної особи вона не мала, а тому кошти мають бути повернуті позивачу саме відповідачем [PERSON] , а не Адвокатським об`єднанням «Міжнародний правовий захист». Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 25000 грн. за позовом, заявленим до двох відповідачів, проте суд частково задовольнив вимоги, стягнувши на користь позивача грошові кошти лише з одного відповідача, а тому, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору

Outcome: partial