Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

01 грудня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна визначивши її представником Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі ГУНП в Хмельницькій області), про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконних рішень та бездіяльності посадових осіб держави Україна, що привело до порушення його Конвекційного права на ефективний засіб юридичного захисту внаслідок надмірної тривалості кримінального провадження № 12022243460000290 в порядку ч. 1 ст. 23 та ст. 1174 ЦК України, ст. 56 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Свої вимоги позивач мотивував тим, що в провадженні дізнавачів Головного управління національної поліції в Хмельницькій області знаходиться кримінальне провадження №12022243460000290.Незважаючи на очевидність кримінального правопорушення та особу, яка його вчинила, а саме [PERSON] , персональні відомості про його особу були встановлені після затримання його патрульними поліцейськими і слідчим СОГ, службові і посадові особи Хмельницької обласної прокуратури та ГУНП в Хмельницькій області, з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом роблять видимість розслідування даного кримінального правопорушення, оскільки всупереч статті 6 КПК України відомий [PERSON] в них перетворився на невідому особу. Такі дії дізнавача та групи процесуальних прокурорів є триваючим катуванням позивача як споконвічного українця, зухвалим і цинічним порушенням його прав та людської гідності, оскільки нічим іншим це пояснити неможливо. Надмірна тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною, є очевидною і не потребує доказування (одна відома особа, а саме [PERSON] , і один факт вчинення ним кримінального правопорушення). Розслідування триває з 06 червня 2022 року і на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у 2025 році становить більше трьох з половиною років та є неефективним (ефективність розслідування оцінюється не за кінцевим результатом, а за адекватністю, оперативністю, залученням постраждалого до слідчих дій та незалежністю дій, своєчасне вжиття базових слідчих дій, вжиття мінімально необхідних заходів для встановлення істини), що становить порушення статті 2 §1 Конвенції. На думку позивача, орган досудового розслідування досяг поставленого йому [PERSON] завдання по досягненню строку, після якого його неможливо притягнути до кримінальної відповідальності.Отже, внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють свої офіційні повноваження, порушено правапозивача і завдано йому моральної шкоди. Позивач наполягає, що законодавство та практика ЄСПЛ не передбачає надання доказів моральної шкоди - важливий факт встановлення порушення прав людини.Надмірна тривалість кримінального провадження, як зазначає [PERSON] , привела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом ділової репутації і т.д.Позивач вказує, що оскільки йдеться про душевні психологічні страждання, які за його позовом зосереджені у його свідомості, він не може надати їх разом із позовною заявою. Душа і свідомість - категорії не юридичні і душевні страждання не можуть бути матеріалізовані у фізичному об`єкті (на папері або електронному носії). [PERSON] вказує, що станом на сьогодні методики для вирахування розміру завданої моральної шкоди чинним законодавством не передбачено. Отже кожна особа вираховує розмір завданої моральної шкоди та розмір її компенсації за власною методикою. В його позові розмір суми компенсації моральної шкоди розрахований на підставі методу морально-емоційного задоволення.Розмір такого відшкодування він оцінив у 85 000 000 грн. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з держави Україна 85 000 000 грн. моральної шкоди, завданої йому надмірною тривалістю кримінального провадження №12022243460000290, що привело до порушення його Конвекційного права на ефективний засіб юридичного захисту в порядку ч. 1 ст. 23 та ст. 1174 ЦК України, ст. 56 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод; судові витрати та видатки і можливі податки, платежі та збори покласти на відповідача. Ухвалою суду від 05 грудня 2025 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 17 грудня 2025 року від представника відповідача ГУНП в Хмельницькій області др. суду надійшов відзив на позов, у якому зазначив, що вважає вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних причин. Позивачем не надано жодного доказу протиправної бездіяльності органу досудового розслідування. Відділом дізнання Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області надано інформацію по кримінальному провадженню № 12022243460000290, зокрема надано інформацію про вжиті дізнавачем заходи. Під час досудового розслідування: - проведено судово-медичну експертизи та призначено додаткову; - опитані свідки та інші особи, в тому числі [PERSON] , на якого вказує позивач; - проведені оперативно-розшукові дії з метою зібрання доказів; - проведений слідчий експеримент за участі [PERSON] , - тощо. Відтак, матеріалами кримінального провадження спростовуються доводи позивача про бездіяльність органу досудового розслідування, більш того, підтверджуються порушення [PERSON] своїх обов`язків як потерпілого, що в свою чергу унеможливлює проведення обов`язкових дій у кримінальному провадженні та є наслідком продовження строків досудового розслідування. Також звертає увагу на те, що позивач не вказує в чому саме виражається завдана йому моральна шкода, не наводить жодних розрахунків або обґрунтування визначеного в позовній заяві розміру відшкодування, не надає жодного доказу на підтвердження існування будь-яких негативних явищ викликаних бездіяльністю, на його думку, органу досудового розслідування. [PERSON] в позовній заяві посилається на висновки Верховного Суду викладені за наслідками розгляду певних справ, разом з тим всі зазначені ним справи не є подібними цій, всі зазначені в позовній заяві висновки Верховного Суду лише підтверджують безпідставність його вимог. У зв`язку з наведеним, просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до держави Україна (представник: Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області) про відшкодування шкоди. Ухвалою суду від 20 січня 2026 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку,заяв чи клопотань до суду не подавав, в позовній заяві вказав, що у випадку його відсутності в судовому засіданні, не заперечив проти ухвалення рішення без його участі. Представник відповідача ГУНП в Хмельницькій області в судове засідання не з`явився, відношення до позовних вимог висловив у відзиві на позов. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказах з ухваленням рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані докази, оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частина перша статті 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що 06 червня 2022 року внесено відомості до ЄРДР за № 12022243460000290 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України. Згідно з довідкою про стан досудового розслідування кримінального провадження № 12022243460000290 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України відділом дізнання Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області надано інформацію по кримінальному провадженню про вжиті дізнавачем заходи під час досудового розслідування: проведено судово-медичну експертизи та призначено додаткову; опитані свідки та інші особи, в тому числі [PERSON] , на якого вказує позивач; проведені оперативно-розшукові дії з метою зібрання доказів; проведений слідчий експеримент за участі [PERSON] тощо. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №686/10710/18, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20, від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди) (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 686/27961/19). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). До складу цивільного правопорушення належать: протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони покликалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, висновує про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності процесуальних рішень, дій слідчого, чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12022243460000290, чи їх оскарження позивачем в порядку, передбаченому КПК України, а також того, що такими діями було заподіяно шкоди його правам та інтересам, в тому числі моральної шкоди та не надано доказів на підтвердження її розміру. Отже суд доходить висновку про відмову у задоволення позовних вимог [PERSON] до Держави України (представник ГУНП в Хмельницькій області) про відшкодування моральної шкоди Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Так, частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати йому не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed