Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивача адвокат Стрепко Володимир Любомирович звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] кошти у розмірі 5 039 доларів США та 43 центи суми заборгованості за договором позики від 29 січня 2025 року, 786 доларів США штрафу за невиконання умов договору та 74 долари США 50 центів як 3% від простроченої суми на користь [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликалася на те, що 29 січня 2025 року позивач та відповідач, уклали договір позики, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] отримала у власність 5 240 доларів США. Свідченням цього правочину слугує розписка відповідача, копія якої додана до позовної заяви. Із розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути обумовлену договором позику до 15 березня 2025 року. Однак до вказаної дати відповідач зобов`язань за договором позики не виконала, чим недотрималась приписів закріплених статтею 1046 Цивільного Кодексу України. Про те, що кошти у розмірі 5 240 доларів США передані позичальнику засвідчує текст розписки, де йдеться про те, що [PERSON] «отримала» від [PERSON] вказану суму коштів. Тобто позивач передав, а відповідач прийняла від нього оспорювану цим позовом суму. Це засвідчує факт укладення договору позику, адже ч. 2 ст. 1046 ЦК України закріплює правило, за яким договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При укладенні договору позики, його сторони дотримались приписів ст. 1047 ЦК України щодо форми такого договору. З огляду на ч. 1 цієї статті договори позики укладаються у письмовій формі якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Оспорюваний договір позики укладений між фізичними особами: а саме [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником). Сума договору 5 240 доларів США, що з огляду на офіційний курс Національного банку України станом на 29 січня 2025 року становить 220 182 грн. 18 коп., що істотно більше 170 гривень, десятикратної суми прожиткового мінімуму доходів громадян з огляду на п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового Кодексу України, який встановлює прожитковий мінімум у розмірі 17 гривень. Договір укладено у формі розписки, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України, де вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка написана відповідачем особисто. Сторони договору обумовили суму позики це 5 240 доларів США. Зважаючи, що сторони, які уклали договір позики, перебували на території України, є її громадянами, а іноземна валюта, як об`єкт позики, не є елементом платежу чи застави, не повинно виникати сумніву, що договір укладено правомірно, а позичальник зобов`язаний повернути суму позики у валюті, яку позичав, тобто у доларах США. З огляду на цивільне законодавство України, договір позики може бути строковим, тобто таким, що передбачає конкретний строк повернення отриманого позичальником майна, або безстроковим, якщо строк виконання позичальником його зобов`язання не визначений або визначений моментом витребування. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором Сторони договору позики обумовили строк його дії та повернення позичальником переданої йому суми, це - 15 березня 2025 року. Однак, відповідач до вказаної дати не повернув коштів, визначених договором позики. Відтак у нього виникла заборгованість перед позикодавцем, щодо повернення суми позики, а також зобов`язання сплатити штраф, який позичальник зобов`язалась сплатити у випадку неповернення або повернення у неповному розмірі суми, передбаченої розпискою відповідача. З огляду на ст. 549 Цивільного Кодексу України штраф є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного боржником зобов`язання. У договорі позики сторони погодили розмір неустойки як 15% від невиконаного чи неналежно виконаного зобов`язання. Оскільки на день завершення дії договору позичальник не повернула 5 240 доларів США, вона зобов`язана сплатити штраф у розмірі 15% від вказаної суми, тобто 786 доларів США. Зважаючи на письмове звернення позивача до [PERSON] , останньою 13 червня 2025 року, 27 липня 2025 року та 31 липня 2025 року [PERSON] поверненні відповідно 4 140, 2 000 та 2200 гривень. З огляду на офіційний курс Національного банку України відповідачем від 13 червня 2025 року повернуто 100 (сто) доларів США, 27 липня - 47, 90 (сорок сім) доларів США дев`яносто центів, а 31 липня 52,67 (п`ятдесят два) долара США шістдесят сім центів. Таким чином заборгованість [PERSON] перед [PERSON] становить 5 039 долари США та 43 центи суми заборгованості за договором позики та 786 доларів США штрафу. Окрім цього, позивач управі стягнути з боржниці, зважаючи на приписи статті 625 Цивільного Кодексу України 3% від простроченої суми. Відповідачка не скористалася правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Писарева О. Ю. Ухвалою судді від 26.09.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без руху. Представник позивача усунув недоліки позовної заяви, подавши 06.10.2025 відповідну заяву до суду. Ухвалою судді від 07.10.2025 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою суду від 16.01.2026 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики до судового розгляду. Розгляд справи по суті відбувся 03.03.2026. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Представник позивачка [PERSON] адвокат Стрепко В. Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, не враховувати вимоги про стягнення штрафних санкцій з врахуванням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча була завчасно належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Заяви про розгляд справи за її відсутності відповідачка не подавала, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за її відсутності на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Небажання відповідачки надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 висловив висновок про застосування норми права та вказав, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідачки не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29 січня 2025 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки, [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі 5 240 доларів США і зобов`язалась повернути до 15.03.2025 р.. У разі неповернення або повернення не в повному обсязі, [PERSON] зобов`язалась сплатити [PERSON] штраф в розмірі 15% від зазначених коштів. [PERSON] , [INFO] , 27 липня 2025 року та 31 липня 2025 року повернула [PERSON] відповідно 4 140, 2 000 та 2200 гривень, що згідно офіційного курсу Національного банку України на дату сплати, становить 100, 47,90 та 52,67 долара США. Згідно з доводами позову позивач звертався до відповідачки з вимогою повернути вищезазначені грошові кошти, проте така залишилась без виконання. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 29.01.2025, підтверджених розпискою від 29.01.2025. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В порядку ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім цього, відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за договором позики. Так, виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що договір позики від 29.01.2025, підтверджений розпискою від 29.01.2025, як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання відповідачкою [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів та її волевиявлення повернути борг, так і невиконання відповідачкою даних боргових зобов`язань. З детального аналізу змісту розписки про отримання коштів від 29.01.2025 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я, по батькові сторін, суму позики, строки повернення, відповідальність за порушення умов та підпис позичальниці. Зокрема, розпискою від 29.01.2025 передбачено, що, у разі неповернення або повернення не в повному обсязі, [PERSON] зобов`язалась сплатити [PERSON] штраф в розмірі 15% від зазначених коштів. Судом встановлено, що на день подання позову сума заборгованості становить 5 039 доларів США та 43 центи заборгованості за договором позики та 786 доларів США штрафу. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором позики, суд керується ст. 545 ЦК України, якою передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18. При цьому, визначаючи заборгованість зі сплати основного боргу, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в якому зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. А тому, враховуючи, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачкою позики від позивача в сумі, 5 240 доларів США та факт часткового повернення суми позики в розмірі 200 доларів США 57 центів, що підтверджується повідомленнями про надходження коштів, відповідачка пропустила строк виконання зобов`язання в повному обсязі, оскільки в позикодавця [PERSON] наявний документ-розписка про отримання позичальницею [PERSON] грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідачки [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з відповідачки на користь позивача [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 5 039 доларів США та 43 центи. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за штрафом в розмірі 786 доларів США та 3% від простроченої суми, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також, Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64» на території України введено військовий стан, який згодом на підставі Указів Президента продовжувався та триває на час розгляду даної справи в суді. При цьому, як вбачається із розписки, то така складена 29.01.2025, тобто під час дії воєнного стану. Таким чином, з огляду на положення норми пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яка поширюються на спірні правовідносини, [PERSON] , як позичальник звільнена від обов`язку сплати на користь позивача штрафу за прострочення нею виконання грошового зобов`язання за договором позики та від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, оскільки на час укладення та дії договору позики, а також розгляду справи у суді та ухвалення у ній рішення в Україні діяв та продовжує діяти воєнний стан. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року №183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. За наведених обставин, аргументи сторони позивача про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] штрафу в розмірі 786 доларів США та 3% річних у сумі 74,50 доларів США, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. За наведених обставин позов підлягає до часткового задоволення. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Враховуючи, що зазначена заборгованість на даний час залишається непогашеною, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 29.01.2025 у розмірі 5 039 доларів США та 43 центи є підставними і такими, що підлягають до задоволення, а в частині стягнення штрафу в розмірі 786 доларів США та 3% річних у сумі 74,50 доларів США - задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки ціна позову складає 5 899,93 доларів США (5 039,43+786+74,50), що за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову становить 244091,31 грн, за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у сумі 1952,73 грн (1 відсоток ціни позову із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження розміру ставки судового збору, оскільки позов подано в електронній формі). Враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 667,93 грн., що буде пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також суд враховує, що за подання позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 2879,45 грн, тобто на 926,72 грн більше ніж, визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, надмірно сплачена сума судового збору не підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, а може бути повернута останньому за його клопотанням. Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03.03.2026, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 03.03.2026, а датою складення повного тексту судового рішення 13.03.2026.

Outcome: approved