Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю. Посилався на те, що з серпня 1991 року він почав проживати однією сім`єю як чоловік і жінка з [PERSON] , з якою в 1992 році здійснили церковний шлюб. Між собою шлюб вони не реєстрували, в інших шлюбах не перебували. Від початку спільного проживання однією сім`єю вони вели спільне господарство, зароблені кошти використовували по взаємній згоді на спільні потреби такі як спільний відпочинок, витрати на лікування, придбання житла, його ремонт та облаштування. 21.05.1997 року [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , оформивши квартиру на ім`я [PERSON] . Після купівлі квартири вони зареєстрували в ній своє місце проживання, робили ремонт. [INFO] [PERSON] померла, [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зазначає, що в позасудовому порядку не має змоги визнати за собою право спільної сумісної власності на квартиру. В зв`язку з цим просив встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , та визнати [PERSON] співвласником спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] подали зустрічний позов до [PERSON] та Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно за законом. Посилались на те, що 17.05.1997 року [PERSON] продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , і через чотири дні після його продажу за кошти, виручені від реалізації цього будинку, 21.05.1997 року купила квартиру [ADDRESS] . Вказують, що [PERSON] не перебуваючи у шлюбі купила вказану квартиру за кошти, які належали їй особисто, а тому набула цю квартиру в особисту приватну власність. [INFO] [PERSON] померла, і після її смерті відкрилася спадщина, що складається з вказаної квартири. [PERSON] та [PERSON] будучи онуками та спадкоємцями за правом представлення своєчасно прийняли спадщину шляхом подання нотаріусу заяв про прийняття спадщини. Вважають, що вони набули право на 1/2 частку квартири кожен в порядку спадкування. Нотаріус виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав неможливості встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та померлою [PERSON] . В зв`язку з цим просили визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Биндю В.І. первісний позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини, та просили його задовільнити. Зустрічний позов визнали частково, вказуючи що [PERSON] та [PERSON] мають право лише на 1/2 частку квартири. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, їх представник адвокат Роговський В.П. в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав в повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач за зустрічним позовом Сторожинецька міська рада Чернівецького району Чернівецької області подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності свого представника, прийняття остаточного рішення залишила на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він в 1997 році купив у [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] . З [PERSON] та [PERSON] познайомився під час купівлі будинку. Кошти за будинок передавав [PERSON] , під час оформлення договору у нотаріуса Навротного К.Й. не було. З приводу спірної квартири йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що зустрічався з [PERSON] та [PERSON] на святах, сприймав їх як чоловіка та жінку. Жив з ними по сусідству по [ADDRESS] . Наскільки йому відомо, [PERSON] та [PERSON] продали належні їм об`єкти нерухомого майна та купили спірну квартиру, а також придбали житло для сім`ї сина [PERSON] . [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] робили ремонт в спірній квартирі, онуки [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] деякий час проживали з ними. Поховання [PERSON] проводив [PERSON] . У кого була куплена спірна квартира, за яку суму, хто та де розрахувався з продавцем квартири йому невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є племінником [PERSON] , постійно зустрічався з нею та [PERSON] на святах. [PERSON] продала будинок по [ADDRESS] , причину не знає, він допомагав з переїздом. Наскільки йому відомо, [PERSON] та [PERSON] продали належні їм об`єкти нерухомого майна та купили спірну квартиру, а також придбали житло для сім`ї сина [PERSON] . [PERSON] . Коли робився ремонт в спірній квартирі [PERSON] та [PERSON] декілька місяців проживали у його батьків. З [PERSON] та [PERSON] під час навчання в школі проживала онука останньої [PERSON] . Поховання [PERSON] проводив [PERSON] . У кого була куплена спірна квартира, за яку суму, хто та де розрахувався з продавцем квартири йому невідомо. Розглянувши первісну та зустрічну позовні заяви з поданими сторонами докази, суд встановив фактичні обставини справи і відповідні правовідносини. 15.10.1970 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . [INFO] у [PERSON] народилась донька [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу прізвище « [PERSON] ». [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] . 25.05.1990 року [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] . 08.11.1992 року в Церкві Різдва Пресвятої Богородиці м.Сторожинець було здійснено таїнство шлюбу [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] з 03.09.1996 року до 20.06.1997 року був зареєстрований в [ADDRESS] . [PERSON] з 06.12.1965 року до 09.06.1997 року була зареєстрована в [ADDRESS] . [PERSON] з 20.06.1997 року по даний час зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] з 09.06.1997 року до дня смерті [INFO] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . 17.05.1997 року [PERSON] продала за 14 103 грн. належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Договір куплі-продажу посвідчено державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Коржан В.Д. і зареєстрований в реєстрі за № 21Д 705-15/2ДС-108. Зі змісту п. 1 договору куплі-продажу вбачається, що вказаний будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Сторожинецькою державною нотаріальною конторою 21.03.1989 року і зареєстрованого в реєстрі за № 538, тобто був особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до приписів ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час придбання будинку. На четвертий день після продажу житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме 21.05.1997 року [PERSON] купила за 6 225 грн. квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори 21.05.1997 року і зареєстрований в реєстрі за № 2ДС 113. Згідно рішення сесії Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 08.12.2022 року № 212-24/2022 вулиця Чаплигіна перейменована на вулицю Європейську (п. 10 додатку до рішення сесії). [INFO] [PERSON] померла. Як вбачається з довідки КП «Зеленбуд» від 16.07.2024 року № 59 [PERSON] провів поховання [PERSON] на суму 2500 грн. 31.01.2024 року приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Коржан В.Д. заведено спадкову справу № 4/2024 до майна померлої [PERSON] . [PERSON] 31.01.2024 року подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, в якій також вказав, що на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя не претендує. 05.07.2024 року [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. 20.11.2024 року приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Коржан В.Д. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 101/02-31, якою відмовила спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав неможливості встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та померлою [PERSON] . Щодо первісного позову. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України). За вимогами статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України). Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 21.05.1997 року квартири [ADDRESS] , продаж цієї квартири [PERSON] вчинено за 6 225 грн. Таким чином, на підтвердження своїх вимог про визнання співвласником квартири, позивач мав надати докази, із яких можливо встановити факт внесення ним відповідної суми у рахунок оплати половини чи іншої частини вартості квартири (передачі цієї суми продавцю; перерахунок або передача [PERSON] , яка підписувала договір як покупець). Дослідивши обставини справи та надані докази сторонами, суд вважає, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира набута ним та [PERSON] внаслідок їх спільної праці, за спільні кошти або внаслідок укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову в частині визнання [PERSON] співвласником спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Самі по собі факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою не можуть свідчити про ведення спільного господарства, побуту та бюджету, та, як наслідок, придбання майна внаслідок спільної праці (див. постанову Верховного Суду від 29 травня 2024 року по справі № 201/3582/22). Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (див. постанову Верховного Суду від 05 лютого 2020 року по справі № 712/7830/16-ц). Показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю та не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання (див. постанову Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі № 466/3769/16). Суд відхиляє як доказ довідку про здійснення церковного таїнства шлюбу [PERSON] та [PERSON] , оскільки в силу ч. 3 ст. 21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Також суд відхиляє як доказ надану позивачем за первісним позовом копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , оскільки цей договір було укладено 26 червня 1996 року, і позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, виручені від продажу цієї квартири, через 11 місяців були використані для купівлі спірної квартири [ADDRESS] . Також суд звертає увагу на те, що згідно копії паспорта, яка знаходиться в спадковій справі, ім`я позивача « [PERSON] », а згідно копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] продавцем квартири був « [PERSON] », тобто особа з іншим власним іменем. Доказів належності цього договору купівлі-продажу квартири позивачу останній не надав. Наявність у позивача документів, пов`язаних із смертю та захороненням [PERSON] не можуть бути взятими до уваги, оскільки сама їх наявність не підтверджує факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків з померлим (див. постанову Верховного Суду від 25 листопада 2019 року по справі № 202/5003/16-ц). Спільна присутність на святах та факт періодичного спільного відпочинку також самі по собі не підтверджують вказані обставини (див. постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15 та від 27 лютого 2019 року по справі № 522/25049/16-ц). Сам факт роботи позивача не може бути доказом участі у придбанні квартири, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні майна, та зокрема розмір цієї участі. Також суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів щодо отримання заробітної плати в період, що передував придбанню спірної квартири. Такий правовий висновок за подібних правовідносин зробив Верховний Суд в постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 280/489/15-ц. Також схожі за змістом висновки зробив Верховний Суд в постанові від 23 грудня 2021 року по справі № 727/192/19 та в постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 163/754/17. У зв`язку з наведеним, суд відмовляє в задоволенні первісної позовної вимоги про визнання [PERSON] співвласником спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] суд виходить з наступного. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Такий правовий висновок за подібних правовідносин зробив Верховний Суд в постанові від 22 жовтня 2025 року по справі № 760/17052/22. Оскільки спірна квартира придбана [PERSON] в 1997 році, тобто під час дії КпШС України, суд не може встановлювати факт проживання однією сім`єю в період до 01 січня 2004 року, а тому відмовляє в задоволенні цієї вимоги. Щодо застосування строків позовної давності. Адвокатом Роговським В.П. як представником [PERSON] та [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності відносно первісного позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в первісному позові по суті позовних вимог, підстав для застосування положень закону щодо строку позовної давності немає. Щодо зустрічного позову. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У частині першій статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З копій матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 4/2024 до майна померлої [PERSON] вбачається, що вона відкрита 31.01.2024 року за заявою [PERSON] , який подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, в якій вказав, що приймає спадщину після смерті дружини [PERSON] та на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя не претендує. Докази про те, що [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною в зареєстрованому шлюбі в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази щодо родинних чи сімейних відносин між ними, а тому [PERSON] не відноситься до жодної з черг спадкоємців за законом (ст.ст. 1261 1265 ЦК України). Згідно частини першої статті 1266 ЦК України, яка унормовує правила спадкування за правом представлення, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц). У постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 335/12781/19 зазначено, що «під спадкуванням за правом представлення розуміється особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом (та деяких інших осіб), коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини нібито заступає її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступенів, це означає, що у разі смерті до відкриття спадщини дітей спадкодавця, право на спадкування переходить до їхніх дітей (онуків спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини онуків спадкодавця, право на спадкування отримають їхні діти (правнуки спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини правнуків спадкодавця - їхні діти (праправнуки спадкодавця) і т. д. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц». Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини (див. постанову Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 723/5455/21). [PERSON] та [PERSON] будучи онуками спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їх батькові [PERSON] , сину [PERSON] , який помер [INFO] , якби він був живим на час відкриття спадщини. В установлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк, а саме 05.07.2024 року [PERSON] та [PERSON] будучи онуками спадкодавця та спадкоємцями за правом представлення, звернулись до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Коржан В.Д. із заявами про прийняття спадщини, тобто своєчасно прийняли спадщину. 20.11.2024 року приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Коржан В.Д. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 101/02-31, якою відмовила спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав неможливості встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та померлою [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для його оформлення у нотаріальному порядку. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19, від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 352/494/16-ц. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] . Згідно частини п`ятої статті 1266 ЦК України якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] набули право на 1/2 частку квартири кожен, як спадщину після смерті [PERSON] . Верховний Суд у постанові від 25 липня 2023 року у справі № 128/3465/21 вказав, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296 - 1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21. У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 зазначено, що визнання права власності в порядку спадкування є належним способом захисту прав спадкоємця, якщо є перешкоди в оформленні його спадкових прав у нотаріальному порядку. Оцінюючи у сукупності докази по справі, суд вважає, що право [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з тим, що останні вчинили усі передбачені законом дії для прийняття спадщини, підлягає захисту, оскільки вони отримали від нотаріуса відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому мають право на звернення до суду з позовом про визнання за ними права власності на майно в порядку спадкування. Обставини, викладені [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування своїх вимог, є доведеними, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 16, 1216, 1218, 1266, 1268, 1270 ЦК України та

Outcome: approved