Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

У січні 2026 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Керита М. В., звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтований тим, що [INFO] помер її родич [PERSON] , який був постійним мешканцем [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповідальне розпорядження, яким один цілий житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] заповів їй. На день смерті померлий був власником зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначала, що на момент смерті [PERSON] вона проживала разом із ним та зі своїми синами [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вона прийняла спадщину за заповітом до майна померлого шляхом постійного проживання разом із померлим на день його смерті, що підтверджується довідкою виконкому Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 28.02.2025 за № 16-08/203. Указувала, що у листопаді 2025 року вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [PERSON] , але у видачі такого їй було відмовлено, оскільки її місце реєстрації проживання на момент смерті [PERSON] відмінне від місця реєстрації померлого, про що свідчить довідка приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Корбутяк I. B. від 05.11.2025 за № 204/01-16. Ця довідка і, відповідно, відмова в учиненні нотаріальної дії щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] і стала підставою для звернення до суду з даним позовом. Посилаючись на наведене вище просила суд установити факт, що має юридичне значення, а саме факт її постійного проживання разом із померлим [INFO] [PERSON] на час відкриття спадщини по [ADDRESS] , та визнати за нею у порядку спадкування за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02.01.2026 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.32,33). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.01.2026 закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті(а.с.45,46). У судове засідання позивачка [PERSON] та її представниця адвокатка Керита М. В. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас адвокаткою Керитою М. В. подано до суду заяву від 23.02.2026, в якій вона просить розглянути цю справу без участі сторони позивача, заявлені вимоги підтримала повністю та просить їх задовольнити (а.с.51-53). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у судове засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце його проведення була належним чином повідомлена. Проте подала до суду заяву від 13.01.2026, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , додаткових доказів і клопотань не має, а також просила у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України розглянути дану справу за її відсутності за наявними у справі матеріалами (а.с.37,38,). З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , повторно виданим Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 03.12.2025, за актовим записом № 14 (а.с.13). Як слідує зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06.11.1990 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, унаслідок чого дружина змінила своє дошлюбне прізвище зі « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » (а.с.14). Згідно з заповітом від 15.03.1990, посвідченого державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори Гримут О. І. за реєстровим номером № 215, на випадок свої смерті [PERSON] зробив заповітне розпорядження на належне йому майно, а саме один цілий жилий будинок із надвірними спорудами, який знаходиться у [ADDRESS] заповів [PERSON] /позивачці/ (а.с.15). Як видно з витягів зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 80332523 від 04.03.2025 та № 83138099 від 05.11.2025, виданих приватною нотаріускою Хустського районного нотаріального округу Корбутяк І. В., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо чинності зазначеного вище заповіту [PERSON] від 15.03.1990 за реєстровим № 215 (а.с.17,20). Як слідує з витягів зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 80332514 від 04.03.2025 та № 83138048 від 05.11.2025, наданих приватною нотаріускою Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Корбутяк І. В., то у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого [INFO] [PERSON] є відсутня (а.с.18,19). З довідки, виданої приватною нотаріускою Хустського районного нотаріального округу Корбутяк І. В. від 05.11.2025 за № 204/01-16, вбачається, що ця нотаріуска повідомила [PERSON] про неприйняття нею спадщини шляхом постійного спільного проживання зі спадкодавцем, оскільки її місце реєстрації проживання на момент смерті [PERSON] є відмінне від місця реєстрації проживання померлого (а.с.16). Відповідно до довідки № 16-08203 від 28.02.2025, виданої виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно з 1993 року і по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми синами: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.21). Згідно з довідкою № 16-08/408 від 22.05.2025, виданої виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, [PERSON] , 1924 р. н., був постійним мешканцем будинку [ADDRESS] та на день його смерті [INFO] у цьому будинку проживали [PERSON] , 1972 р. н., [PERSON] , 1991 р. н., [PERSON] , 1994 р. н. Ніхто інший не проживав (а.с.50). Із довідки ЦНАП Міжгірської селищної ради за № 27177111-03-2025 від 03.03.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб убачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.22). З технічного паспорту від 07.03.2025 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] видно, що цей будинок має загальну площу 92,46 кв. м (а.с.24-26). Як видно зі звіту про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,46 кв. м, то станом на дату формування довідки 17.05.2025 вартість оціночного цього об`єкту нерухомого майна становить 283 558 гривень (а.с.27). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. За змістом пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Виходячи із положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України проживання повинно бути постійним, тобто носити тривалий характер, і не припинитися перед смертю спадкодавця, що є передумовою прийняття спадщини, якщо спадкоємець не відмовився від спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно проживав. Положення цивільного законодавства не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. До того ж право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відсутність місця реєстрації спадкоємця за місцем реєстрації, проживання спадкодавця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Також відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за положеннями ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та за загальним правилом суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або обов`язків щодо доказів. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). З урахуванням наведеного вище, а також зважаючи на відсутність інших спадкоємців, відсутність заперечень щодо позовних вимог із боку відповідача Міжгірської селищної ради, суд доходить висновку, що заявлені вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними відповідними доказами у справі, а відтак її заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved