Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1376-5442 від 05.04.2024 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.04.2024 року між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1376-5442 продукту «CreditKasa» за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який разом із Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором (графік платежів за договором) складають єдиний договір в якому визначаються всі його істотні умови. Кредитний договір відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор C4344 для підписання кредитного договору № 1376-5442 від 05.04.2024, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн.; строк кредитування 300 днів; базовий період 30 днів, де може бути використано право користування кредитом за зниженою процентною ставкою; знижена процентна ставка - 2,50 % в день; стандартна процентна ставка 2,50 % в день. Також додатковою угодою № 1 від 08.04.2024 року до договору № 1376-5442 від 05.04.2024року кредитодавець та позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 1300,00 грн. Позивач виконав свої зобов`язання за договором та додатковою угодою до нього. Проте, відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом, що станом на 10.11.2025 року становить 53452,50 грн. і включає у себе тіло кредиту у розмірі 6300,00 грн. та відсотки за користування кредитом у розмірі 47152,50 грн. Однак, кредитодавцем було прийнято рішення про застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТзОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме часткового списання заборгованості, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 31500,00 грн., що складається з 6300,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 25200,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. У зв`язку з цим позивач просить задовольнити позов, стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою від 19.01.2026 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. 22.01.2026 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (сформована в системі «Електронний суд» 21.01.2026 року) на виконання ухвали від 19.01.2026 року про залишення позову без руху. Ухвалою суду від 26.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання по справі призначено на 25.02.2026 року. 11.02.2026 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Носова Г.В., надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено про те, що відповідач позовні вимоги визнає частково у розмірі 12600,00 грн. з яких: 6300,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом та 6300,00 грн. за нарахованими процентами. Так, відповідач заперечує проти стягнення з нього заборгованості за відсотками у розмірі 25200,00 грн., оскільки такий розмір нарахованих відсотків є не співмірним із сумою основного боргу. Вказує також на те, що зазначені кошти потрібні були відповідачу для купівлі ліків, оскільки в цей період відповідач знаходився на стаціонарному лікуванні, а згодом проходив амбулаторне лікування через наявне захворювання серця (трикуспідальна недостатність). У зв`язку з хворобою відповідач не може працювати, постійно приймає ліки та знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Натомість, кредитор передбачив такі положення в укладеному договорі, що однозначно призвели до порушення прав споживача відповідача, а повне задоволення вимог позивача призведе до отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій також просить задовольнити позов у повному обсязі з наведених в ньому підстав, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Носова Г.В., у судове засідання з розгляду справи не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, позов визнають частково, з урахуванням відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 05.04.2024 року між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] був укладений електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1376-5442 продукту «CreditKasa», який було підписано одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) C4344, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» (п. 3.1 Договору). Відповідно до п. 2.1, 2.2 договору кредитодавець відкрив позичальнику кредитну лінію та надав кредит на умовах строковості, зворотності та платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти у порядку, передбаченому договором. Згідно з п. 4.1 договору загальний розмір кредиту становить 5000,00 грн. Відповідно до п. 4.2 договору дата надання (видачі) кредиту 05.04.2024 року. Пунктом 4.12 договору визначено, що строк кредитування становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту, кінцева дата повернення кредиту 29.01.2025 року. Згідно з п. 4.7 договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою. Відповідно до п. 4.10 договору стандартна процентна ставка становить 2,50 % за кожен день користування кредитом та нараховується на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування, починаючи з дня видачі кредиту до дня його фактичного повернення. Пунктом 4.8 договору встановлено, що базовий період становить 30 календарних днів. Відповідно до п. 4.9 договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти не пізніше останнього дня відповідного базового періоду згідно з графіком платежів; у разі несплати проценти продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитом у межах строку кредитування. Відповідно до п. 4.13 договору реальна річна процентна ставка становить 99947,24 %. Згідно з п. 4.14 договору орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк кредитування становить 42500,00 грн. Пунктом 4.16 договору визначено, що загальні витрати за споживчим кредитом становлять 37500,00 грн. Денна процентна ставка відповідно до п. 4.15 договору становить 2,50 %. Згідно з п. 3.83.10 договору його укладення здійснено шляхом акцепту оферти кредитодавця та підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що прирівнюється сторонами до письмової форми правочину та має однакову юридичну силу з власноручним підписом. Відповідно до п. 12.1 договору цей договір та правила разом складають єдиний договір і визначають усі його істотні умови. Укладаючи договір, позичальник підтвердив, що попередньо ознайомився з Правилами на веб-сайті кредитодавця, повністю розуміє їх зміст та добровільно погоджується на настання правових наслідків, передбачених договором. Згідно з п. 12.2 договору усі зміни та доповнення до нього здійснюються виключно за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідної додаткової угоди в паперовій або електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Пунктом 12.3 договору позичальник підтвердив, зокрема, що до його укладення ознайомився з усіма умовами та отримав інформацію, передбачену законодавством (п. 12.3.1); що договір не суперечить його іншим зобов`язанням (п. 12.3.2); що надані ним дані є достовірними, актуальними та належать йому (п.п. 12.3.3, 12.3.4), а ризики негативних наслідків подання недостовірної інформації покладаються на позичальника. Судом також встановлено, що 08.04.2024 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії № 1376-5442. Відповідно до п. 1 додаткової угоди сторони підтвердили, що станом на дату її укладення неповернута сума кредиту становила 5000,00 грн., а сума нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом 500,00 грн. Згідно з п. 2.1 додаткової угоди кредитодавець зобов`язався надати позичальнику додаткові грошові кошти у розмірі 1300,00 грн., які були надані 08.04.2024 року (п. 2.2). Після надання додаткових коштів сума неповернутого кредиту склала 6300,00 грн. (п. 2.3 додаткової угоди). Відповідно до п. 2.4 додаткової угоди позичальник зобов`язався повернути суму неповернутого кредиту у розмірі 6300,00 грн. та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором, а також підтвердив обов`язок сплатити раніше нараховані та несплачені проценти у сумі 500,00 грн. Пунктом 2.5 додаткової угоди передбачено, що додаткові кошти надаються шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок позичальника після укладення угоди. Згідно з п. 2.6 додаткової угоди сума неповернутого кредиту та несплачені проценти включені до оновленого графіка платежів, який є додатком до цієї додаткової угоди. Відповідно до п. 3 додаткової угоди після її укладення залишок строку користування кредитом становив 297 календарних днів, а орієнтовна реальна річна процентна ставка за період до закінчення строку кредитування 131058,87 %, орієнтовна загальна вартість кредиту (з урахуванням несплачених процентів) 53452,50 грн. Згідно з п. 4 додаткової угоди орієнтовні загальні витрати за споживчим кредитом за період до закінчення строку кредитування (без урахування несплачених процентів) становлять 46777,50 грн., при цьому денна процентна ставка залишилася незмінною та становить 2,50 %. Відповідно до п.п. 68 додаткової угоди її умови є невід`ємною частиною договору, інші положення договору залишаються чинними, а угода набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє протягом строку дії договору. В таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за кредитним договором № 1376-5442 від 05.04.2024 року (Графік платежів за договором) відповідно до методики Національного банку України, відображено розрахунок суми кредиту та процентів за користування кредитом із зазначенням термінів платежів, загальна вартість кредиту становить 53452,50 грн. та включає в себе проценти за користування кредитом у розмірі 47152,50 грн. та 6300,00 грн. суму кредиту. Реальна річна процентна ставка становить 131058.87% річних. Фактичне перерахування коштів за кредитним договором № 1376-5442 від 05.04.2024 року підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту № 1376-5442 від 05.04.2024 року, виданою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Згідно з вказаною довідкою, 05.04.2024 року відповідачу [PERSON] було перераховано 5000,00 грн. шляхом проведення операції «Видача кредиту» через платіжну систему LiqPay, платіж № 2446243540, на банківську картку № [NUMBER] . Крім того, 08.04.2024 року відповідачу було додатково перераховано 1300,00 грн. шляхом проведення операції через платіжну систему LiqPay, платіж № 2447363238, на ту ж банківську картку № [NUMBER] . Загальна сума фактично перерахованих кредитних коштів становить 6300,00 грн., що підтверджується зазначеною довідкою, підписаною директором ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». В матеріалах справи також наявна квитанція LiqPay № 2447363238 від 08.04.2024 року з призначенням платежу «Видача кредитних коштів за договором 1376-5442, 2024-04-08», згідно з якою перераховано 1300,00 грн. на ту ж банківську картку № [NUMBER] . Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 1376-5442 від 05.04.2024 року заборгованість за вказаним договором станом на 10.11.2025 року становить 53452,50 грн. і включає у себе тіло кредиту у розмірі 6300,00 грн. та відсотки за користування кредитом у розмірі 47152,50 грн. Заявлений до стягнення розмір заборгованості становить 31500,00 грн., що складається з 6300,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 25200,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Оскільки позичальник не виконав свої зобов`язання добровільно, товариство звернулося до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. З урахуванням встановленого суд приходить до висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору між сторонами, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем, що також не заперечується стороною відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вже було згадано вище, заявлений до стягнення розмір заборгованості за договором становить 31500,00 грн., що складається з 6300,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 25200,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Відтак встановлено, що заявлений до стягнення розмір заборгованості складається з суми заборгованості за основною сумою боргу та суми заборгованості за відсотками. Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитним договором суду не представив, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитного договору, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за цим кредитним договором в частині заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) в розмірі 6300,00 грн., що також визнається відповідачем. Щодо розміру нарахованих відсотків за кредитним договором № 1376-5442 від 05.04.2024 року суд зазначає про таке. Суд нагадує, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості відсотки нараховані за період з 05.04.2024 року по 29.01.2025 року за ставкою 2,50 % в розмірі 47152,50 грн. та використовуючи програму лояльності позивач просить відсотки в розмірі 25200,00 грн. Сторона відповідача у відзиві зазначає, що розмір нарахованих позивачем відсотків за користування кредитними коштами є несправедливим. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial