Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

У червні 2025 року позивачі звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , видане 28 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; розподілити спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/9 частку квартири [ADDRESS] за кожним. Позовна заява обгрунтована тим, що після смерті [INFO] їхнього батька [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Станом на час відкриття спадщини вони проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем за однією адресою: [ADDRESS] , а тому фактично прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] , заяв про відмову від спадщини не подавали. У вказаній квартирі вони зареєстровані до теперішнього часу, проте з 22.02.2022 проживають з матір`ю за іншою адресою. У червні 2025 року вони вирішили оформити спадщину після смерті батька та звернулися до нотаріуса. 11.06.2025 вони отримали постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій у спадковій справі № 122/2017, оскільки свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася після смерті батька [PERSON] у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] , було видане сестрі батька [PERSON] . Відповідач не повідомила нотаріуса про наявність у [PERSON] інших спадкоємців та отримала свідоцтво про право на спадщину на вказану частку квартири. При видачі відповідачу свідоцтва про право на всю спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , були порушені їхні права як спадкоємців першої черги. Ухвалою судді від 19.06.2025 позовну заяву залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 23.06.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. копію спадкової справи № 122/2017, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою судді від 23.06.2025 за заявою позивача [PERSON] застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту шляхом заборони відчуження у будь-який спосіб на 2/9 частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.12.2025 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Руденка В.О. належним чином засвідчену копію договору дарування від 08.08.2007 частини квартири [ADDRESS] (реєстровий № 2200). Ухвалою суду від 15.01.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачі та представник позивачів - адвокат Шролик О.В., у судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г., у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подала, сторона позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 27.07.2017; свідоцтвом про право власності на житло від 16.09.1994, виданим Фондом комунального майна Мінського району [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За договором дарування частини квартири від 08.08.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., зареєстрованим у реєстрі за № 2200, [PERSON] подарувала належну їй на праві власності 1/3 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] . Померлий [INFO] [PERSON] є батьком позивачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідно свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 05.10.2006 та серії [NUMBER] від 31.08.2005. Як убачається з витягів з Реєстру Київської територіальної громади з 22.01.2009 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] ; у вказаній квартирі у період з 18.09.2003 по 14.08.2017 також був зареєстрований спадкодавець [PERSON] . За заявою [PERSON] (матері спадкодавця) 02.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. була заведена спадкова справа № 122/2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] ; номер спадкової справи у спадковому реєстрі 61491008. Заявою від 02.11.2017 [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] на користь рідної сестри спадкодавця [PERSON] . 28.02.2019 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - 1/3 частку квартири [ADDRESS] , зазначивши у заяві, що крім неї інших спадкоємців першої черги, окрім матері [PERSON] , яка відмовилася від прийняття спадщини на її користь, немає. 28.02.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - 1/3 частку квартири [ADDRESS] , що належало спадкодавцю [PERSON] та того ж дня зареєстровано право спільної часткової власності за [PERSON] на вказане нерухоме майно. 11.06.2025 [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. з заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г. від 11.06.2025 позивачам відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/9 частки квартири [ADDRESS] (по 1/9 частці кожному) у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину на частину цієї квартири, що належала спадкодавцю [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України). Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (стаття 1278 ЦК України). Частиною першою статті 1280 ЦК України встановлено якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У своїй постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважив, що «передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18), з яким погоджується Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду та не вбачає правових підстав для відступу від нього. При вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України)». У випадках, встановлених частинами першою і другою статті 1300 ЦК України, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтва про право на спадщину, з`являться інші спадкоємці. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. За таких обставин, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи, що позивачі станом на час відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] були малолітніми, від спадщини у порядку, визначеному ст. 1273 ЦК України, не відмовлялися, вони є такими, що прийняли спадщину. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та скасування виданого відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом позивачі посилаються на те, що при видачі оспорюваного свідоцтва нотаріусом було порушено їхні права на спадкування частки спадкового майна. При цьому позивачами не заперечується право відповідача на спадкування частки спадкового майна також, внаслідок чого частки їх як спадкоємців у спадщині мають бути змінені. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.92.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Це означає, що захист має бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею статті 13 ЦК України обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою. Згідно з принципом jurа novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Суд незалежно від наявності посилання сторін вирішує, які норми права повинні застосовуватися для вирішення спору, при цьому сторони не зобов`язані доказувати в суді наявність та необхідність застосування певної норми до спірних правовідносин. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17). Враховуючи вказані обставини, згідно з принципом jurа novit curia («суд знає закони») суд приходить до висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1300 ЦК України і належним способом захисту порушеного права позивачів є саме внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачу, а не визнання його недійсним. Таким чином, спадщина [PERSON] у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка була прийнята [PERSON] та на яку вона отримала відповідне свідоцтво, підлягає перерозподілу між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до рівності часток у спадщині, тобто по 1/9 частці цієї квартири. За встановлених обставин суд дійшов висновку про необхідність внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] 28.02.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. за реєстровим № 711, зазначивши, що спадкоємцями вказаного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] , є його сестра [PERSON] - 1/9 частка; донька - [PERSON] - 1/9 частка; син [PERSON] - 1/9 частка, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково. Позовні вимоги в частині визнання за позивачами та відповідачем [PERSON] права власності в порядку спадкування на 1/9 частку квартири [ADDRESS] за кожним задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не доведено існування будь-яких перешкод для реєстрації права власності за ними після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у позасудовому порядку. При цьому, суд не повинен підміняти функції органів нотаріату. Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23.06.2025 про накладення арешту шляхом заборони відчуження у будь-який спосіб на 2/9 частини квартири [ADDRESS] у будь-який спосіб, право власності на 1/3 частину якої зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер: 711, виданого 28.02.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою Анастасією Григорівною, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягают стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.; з відповідача на користь позивача [PERSON] - витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial