Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати припиненими трудові відносини між нею та ТОВ «Мобайл Енерджи» (код ЄДРПОУ 44618924) на підставі ст. 38 КЗпП України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.01.2023 року вона була прийнята на посаду оператора заправних станцій АЗС № 13 в ТОВ «Мобайл Енерджи», що підтверджується записом в трудовій книжці № 12, наказ від 03.01.2023 року № 32. На даний час ТОВ «Мобайл Енерджи» фактично припинило свою господарську діяльність, не здійснює жодної активної операційної діяльності, не забезпечує належну організацію робочого процесу на АЗС № 13, де позивач обіймала посаду оператора заправних станцій, та не виходить на зв`язок із працівниками. На протязі липня-серпня 2025 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням та проведення повного розрахунку. Заява на звільнення була надіслана поштою за адресою реєстрації роботодавця (04123, м. Київ, вул. Світлицького, буд. 35, приміщення 108/4, офіс 2), однак не отримала відповіді на свої звернення. Вказаний лист із заявою відповідач отримав, однак вимоги заяви не виконано, трудові відносини не припинено, заява про звільнення проігнорована роботодавцем. На даний час позивач формально працевлаштована у ТОВ «Мобайл Енерджи», але фактично трудові відносини припинилися, заробітна плата не виплачується, керівництво на зв`язок не виходить. Вказані обставини порушують права позивача, а тому вона вимушена звернутися до суду за їх захистом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від представника позивача адвоката Юсан І.О. надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити (а.с. 30). Відповідач ТОВ «Мобайл Енерджи» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с. 31). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що керівником ТОВ «Мобайл Енерджи» (код ЄДРПОУ 44618924) є [PERSON] , статутний капітал 1000,00 грн. (а.с.6). Відповідно до трудової книжки [PERSON] 04.01.2023 року прийнята на посаду оператора заправних станцій АЗС № 13 ТОВ «Мобайл Енерджи», відомості про звільнення відсутні (а.с.12-13). Згідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] 04.01.2023 року прийнята на роботу в ТОВ «Мобайл Енерджи» (а.с.8-9). З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору вбачається, що [PERSON] за січень-грудень 2024 року отримувала дохід від ТОВ «Мобайл Енерджи» (а.с. 8). Крім того, з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору вбачається, що [PERSON] ТОВ «Мобайл Енерджи» було нараховано, але не виплачено дохід за період січень-травень 2025 року (а.с.8). З копії заяви [PERSON] та копій адвокатських запитів вбачається, що [PERSON] намагалася самостійно вирішити питання щодо звільнення з роботи з ТОВ «Мобайл Енерджи», проте у зв`язку з припиненням роботи відповідача та його відсутністю за колишньою адресою, з ним не має жодного офіційного контакту і сподіватись від нього дій, спрямованих на розірвання трудового договору, не видається за можливе (а.с. 5,10,11). Через такі дії відповідача, трудовий договір між позивачем та відповідачем наразі не припинено. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин. Ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260 «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною, особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.06.2001 року за № 554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин, у разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. У ч.2 ст.22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Підставами припинення трудового договору, зокрема, є закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. П. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39), з ініціативи роботодавця (ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45). Згідно з ч. 1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що існує порушення права позивача на припинення трудових відносин. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України), - про це йдеться в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.02.2023 року у справі № 377/169/20. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими. У позовній заяві позивач просить суд визнати свої трудові відносини як працівника з відповідачем припиненими з 22.08.2025 року, оскільки фактично трудові відносини між позивачем та відповідачем припиненні саме 22.08.2025 року. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовуються вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подання позивачем доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved