Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

30.12.2025 року ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» в системі «Електронний суд» звернулося до Окнянського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором №05.06.2025-100001802 від 05.06.2025 року в загальному розмірі 59508,83 грн. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та [PERSON] 05.06.2025 року уклали Кредитний договір (оферти) № 05.06.2025 100001802. Позичальник [PERSON] , пройшовши ідентифікацію шляхом використання Системи BankID, використовуючи електронний підпис одноразовим ідентифікатором, 05.06.2025 року підписала Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 22000 грн., а отже акцептовано умови Договору. Кожна сторінка договору була підписана вищезазначеним ідентифікатором. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 22000 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 05.06.2025, на строк, вказаний в заявці. Товариство з Обмеженою Відповідальністю «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало належним чином та в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 59508.83 грн., що складається з: тіла кредиту - 20328 грн; процентів - 26924.64 грн; комісії (пов`язаної з наданням кредиту) - 1256.19 грн; неустойки - 11000 грн. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. 20.01.2026 року надійшла відповідь щодо місця проживання (перебування) відповідача. Ухвалою від 20.01.2026 року відкрито провадження по даній справі. 16.02.2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що наданий позивачем лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 1-2512 від 25.12.2025 не є первинним бухгалтерським документом (платіжним дорученням або банківською випискою), а тому не може бути належним доказом перерахування коштів відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також у відзиві зазначено, що надана позивачем довідка-розрахунок заборгованості містить лише підсумкові суми боргу та не містить відомостей про застосовані процентні ставки, показники, використані для розрахунку неустойки, а також період її нарахування, у зв`язку з чим відповідач ставить під сумнів правильність визначення розміру заборгованості. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що зазначений номер телефону, на який надсилався одноразовий ідентифікатор з метою підписання кредитного договору, дійсно належить відповідачеві. Відповідач також заперечує проти заявленого позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат у частині витрат на професійну правничу допомогу в розмірі орієнтовно 6000 грн, оскільки позивачем до матеріалів справи не надано жодного доказу, який би підтверджував розмір таких витрат, зокрема договору про надання правничої допомоги, детального опису робіт (послуг), виконаних адвокатом, акта приймання-передачі послуг або розрахунку їх вартості. 17.02.2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що доводи відповідача є безпідставними та такими, що не спростовують заявлені позовні вимоги. Позивач вказує, що кредитний договір було укладено в електронній формі відповідно до вимог законодавства шляхом акцепту оферти та підписання одноразовим ідентифікатором, а ідентифікація відповідача здійснювалася із використанням системи BankID. Також позивач зазначає, що кредитні кошти були перераховані на картковий рахунок відповідача, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення». Крім того, у відповіді на відзив позивач вказує, що відповідач, заперечуючи факт отримання коштів та укладення договору, не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів та не подав власного розрахунку заборгованості, у зв`язку з чим просить суд відхилити доводи відзиву та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, у відповіді на відзив просила проводити розгляд справи за її відсутності, наполягаючи на задоволенні позову. Відповідач повідомлена належним чином за адресою місця реєстрації, у судове засідання не з`явилась, про поважність причин неявки суд не повідомила. Водночас від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому викладено заперечення проти задоволення позову. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазначає, що між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та [PERSON] 05.06.2025 року укладено Кредитний договір (оферти) № 05.06.2025 100001802 та [PERSON] , використовуючи електронний підпис одноразовим ідентифікатором, 05.06.2025 року підписала Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 22000 грн., а отже акцептовано умови Договору. Кожна сторінка договору була підписана вищезазначеним ідентифікатором. Також позивач стверджує, що Позичальником документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий 0666177266. Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23 звернув увагу, що у разі укладення договору в електронній формі із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором суд повинен перевірити достовірність, цілісність та незмінюваність електронного документа, у якому міститься відповідний договір. Якщо сторона, яка посилається на електронний документ, не доведе його цілісність та незмінюваність, такий документ не може бути покладений судом в основу рішення. Позивач також наполягає, що відповідно до Договору від 05.06.2025 та квитанції про перерахунок коштів Кредитором надано Позичальнику кредит у розмірі 22000 грн., [PERSON] 05.06.2025 отримала кредитні кошти у розмірі 22000 грн. і, оскільки відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 59508.83 грн., що складається з: тіла кредиту - 20328 грн; процентів - 26924.64 грн; комісії (пов`язаної з наданням кредиту) - 1256.19 грн; неустойки - 11000 грн. На підтвердження видачі кредитних коштів відповідачу позивач надав квитанцію про перерахування коштів від 05.06.2025 року, яку вважає належним та допустимим доказом надання кредиту. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі №758/14925/23, у якій зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, а судове рішення має ґрунтуватися на всебічно досліджених доказах і не може базуватися на припущеннях. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести факт укладення кредитного договору, надання відповідачу кредитних коштів та розмір заявленої до стягнення заборгованості. Разом з тим, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи. Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з пунктами 61,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, належним доказом проведення банківської операції та видачі кредитних коштів може бути виписка з рахунку, яка містить передбачені законодавством обов`язкові реквізити. Інші документи, які не є первинними банківськими документами (зокрема листи чи довідки третіх осіб), самі по собі не можуть підтверджувати факт перерахування коштів. Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19). Суд вважає, що доданий до позову Розрахунок заборгованості за Договором №05.06.2025-100001802 від 05.06.2025 про надання коштів на умовах споживчого кредиту не є належним доказам на підтвердження позовних вимог про наявність кредитної заборгованості, оскільки він не відповідає вимогам 4.8 та 5.5 Положення № 254 та п. 61 Положення №75, так як не містить інформацію зокрема про: дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; суми вхідного залишку за рахунком; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суми оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Фактично розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а є відображенням односторонніх арифметичних обчислень позивача і не є підставою для встановлення певних фактів та обставин, що мають значення для справи. При цьому суд зауважує, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів і списань за кредитним договором, є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені з додержанням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у той час як надані позивачем матеріали не є документами первинної бухгалтерської документації. Якщо сторона, яка посилається на електронний документ, не доведе його цілісність та незмінюваність, такий документ не може бути покладений судом в основу рішення. Суд також бере до уваги доводи відповідача про відсутність належних доказів того, що номер телефону, на який надсилався одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору, дійсно належить відповідачеві. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували належність зазначеного номера телефону відповідачу, що також не дає можливості достовірно встановити факт підписання кредитного договору саме відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт перерахування відповідачу кредитних коштів, а також розмір заявленої до стягнення заборгованості. За таких обставин заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed