Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

07 листопада 2025 року [PERSON] (далі також - позивач, клієнт) звернувся до Чутівського районного суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі також - відповідач, банк) про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору та скасування усіх нарахованих платежів по ньому. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.10.2025 внаслідок шахрайських дій на ім`я позивача було відкрито картковий рахунок, з якого було здійснено переказ коштів та загальну суму 236 000,00 грн. В подальшому позивач з`ясував, що на його ім`я оформлено кредит за тарифною моделлю «Кредитна картка «100 днів 2.0» на загальну суму 236 000,00 грн. строком на 300 міс., фіксована процентна ставка - 48% річних, денна процентна ставка - 0,062%. Позивач зазначає, що жодних договорів він не підписував і взагалі він не має електронного підпису. Лише 21.10.2025 позивач виявив у своєму додатку онлайн-банкінгу наявність невідомої банківської картки та наступного дня 22.10.2025 звернувся до установи банку, де від фахівця банку дізнався, що це кредитна картка, яка була створена 11.10.2025, та з неї було здійснено переказ коштів. Крім того, 22.10.2025 позивач зателефонував на «гарячу лінію» банку 521 та повідомив про даний факт, а також у поліцію за номером 102. 23.10.2025 позивач отримав у банку квитанції та виписки по картковому рахунку про рух коштів, з яких йому стало відомо про викрадення коштів. 30.10.2025 позивач звернувся до відділу поліції із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, на підставі якої 03.11.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відповідні відомості та відкрито кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України (шахрайство, вчинене у великих розмірах або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки). У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить розірвати кредитний договір, укладений між ним та відповідачем шляхом підписання заяви на отримання кредиту від 11.10.2025 та скасувати усі нараховані платежі за ним. Ухвалою судді від 10.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та визначено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 27.11.2025 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він проти позову заперечив, зазначивши, що саме позивач ініціював надання йому банком кредиту, заповнивши, підписавши власним кваліфікованим електронним підписом заяву про відкриття карткового рахунку та надання кредиту, уклавши в такий спосіб з відповідачем кредитний договір. Перед укладенням та підписанням кредитного договору позичальник ознайомився з основними умовами кредитування шляхом підписання Паспорта споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка». Підписання документів відбулося за допомогою цифрового підпису клієнта у власному кабінеті 11.10.2025 о 10:13 год. за київським часом. З наведених у відзиві підстав просив у позові відмовити повністю (а.с. 70-96). Ухвалою підготовчого засідання від 04.12.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 08.01.2026, в яке викликано представників сторін. У судових засіданнях 08.01.2026 та 27.01.2026 судом оголошувались перерви для надання позивачу можливості ознайомитись з матеріалами справи. У судовому засіданні 06.02.2026 судом було оголошено перерву до 24.02.2026 для надання сторонам часу для підготовки до судових дебатів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити повністю. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, та просив у позові відмовити повністю. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, а також підтвердження їх наявними у справі доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час судового розгляду судом встановлено, що з 2018 року позивач є клієнтом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на підставі договору банківського обслуговування - угоди № PDV2-2531956 (далі також - Угода), укладеного 13.07.2018 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] (а.с. 84-85). Згідно з п. 2 Угоди підписанням цієї Угоди клієнт приймає (акцептує) публічну пропозицію Банку про надання послуг в порядку та на умовах, викладених в Правилах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», та висловлює повну та безумовну згоду з її умовами. Згідно з п. 7 Угоди підписанням Угоди клієнт підтверджує, що він ознайомлений та згоден з Правилами та Тарифами, що є чинними на дату підписання Угоди. В подальшому перед отриманням Послуг клієнт зобов`язаний ознайомитись з чинною редакцією Правил та діючими на відповідний момент Тарифами. Звернення клієнта до банку для отримання послуг свідчить про згоду клієнта з чинною редакцією Правил та діючими Тарифами. Відповідно до п. 1.2. розділу 1 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Райффайзен Банк», затверджених правлінням АТ «Райффайзен Банк» 13.09.2013 (далі також - Правила), Правила застосовуються до відносин сторін з дати прийняття (акцепту) Клієнтом публічної пропозиції шляхом підписання клієнтом Заяви про акцепт публічної пропозиції /Угоди, яка є індивідуальною частиною договору. Правила набувають сили у відносинах сторін за Договором банківського обслуговування з дати набуття ними чинності. Чинна редакція Правил офіційно оприлюднюється на сайті Банку www.raiffeisen/ua та розміщується у відділеннях Банку. Положеннями п. 14 Угоди визначено, що підписанням цієї Угоди клієнт відмовляється від отримання повідомлень банку про кожну операцію, здійснену за картковими рахунками з використанням платіжної картки. Зазначена в цьому пункті Угоди відмова клієнта є безумовною та залишається чинною у повному обсязі незалежно від реалізації клієнтом після підписання Угоди та відповідної Заяви своїх прав на отримання інформації за картковим рахунком через інформаційний центр шляхом отримання виписок по картковому рахунку або при користуванні іншими послугами банку. 11.10.2025 шляхом заповнення, підписання та подання Заяви на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка» № 010-MR-82-1760166794847-7038828, підписання Паспорта споживчого кредиту та Додатку до Заяви про акцепт Публічної пропозиції/Угоди № PDV2-2531956 - Заяви про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010-MR-82-1760166794847-7038828 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, згідно з умовами якого встановлено початковий ліміт на дату початку кредитування в сумі 236 000,00 грн., строк кредиту - 300 місяців, фіксована процентна ставка - 48% річних, денна процентна ставка - 0,062% (а.с. 26-36). Суми коштів зараховано на картки позивача. Сторонами не заперечується та, як вбачається з виписок по картковому рахунку позивача, кошти на загальну суму 236 000,00 грн. різними платежами були переведені на інші рахунки. Переказ коштів був здійснений окремими платежами, кошти були переведені на інші рахунки за допомогою мобільного застосунку «MyRaif». Для реєстрації в системі були введені особисті дані авторизації у сервісі «MyRaif». Після чого транзакції було підтверджено за допомогою особистих даних клієнта. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.11.2025 вбачається, що за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення відкрито кримінальне провадження № 12025170450000585 за ч. 4 ст. 190 КК України, в якому останній є потерпілим. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Водночас загальний порядок виконання платіжних операцій (зокрема з використанням платіжних карток) в Україні визначається Законом України «Про платіжні послуги» та Положенням про порядок емісій та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення № 164). Згідно з пунктом 140 розділу VІІ Положення № 164 користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Платник для ініціювання платіжних операцій має право використовувати один або кілька засобів дистанційної комунікації з банком платника. Порядок застосування дистанційної комунікації, передавання платіжної інструкції, права, обов`язки та відповідальність сторін порядок вирішення спорів у разі їх виникнення визначаються умовами договору між банком платника та платником (пункт 46 розділу ІІ Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 163). Згідно з п. 7.6. Заяви про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010-MR-82-1760166794847-7038828 підставою списання банком коштів з карткового рахунку клієнта є ініціювання клієнтом видаткової платіжної операції з використанням платіжної картки або її реквізитів. Контроль за рухом і цільовим використанням коштів за операціями з використанням платіжних інструментів здійснюється власником рахунку (пункт 16 розділу І Положення № 164). Судом встановлено, що між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк» укладено договір про надання банківських послуг. Укладення такого договору здійснюється на підставі Заяви про акцепт публічної пропозиції/Угоди - підписаного клієнтом правочину за формою згідно з додатком № 1 до Правил надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті www.raiffeisen.ua. Установлено, що 11 жовтня 2025 року був здійснений вхід в акаунт позивача системи «MyRaif» з його довіреного пристрою, автентифікація проведена за PIN. Надалі, 11 жовтня 2025 року через мобільний застосунок «MyRaif» було здійснено оформлення договору за програмою кредитування «Кредитна картка», який підписано удосконаленим електронним підписом позивача. Для авторизації в Банку позивач використовував фінансовий номер мобільного телефону « [NUMBER] », який до вчинення оспорюваних транзакцій не змінювався. За результатами перевірки, проведеної банком з приводу заяви позивача щодо здійснення шахрайських операцій з його рахунком, встановлено, що незаконне заволодіння грошовими коштами клієнта Банку [PERSON] сталося з вини самого позивача. Так, позивач сам повідомив суду під час судового розгляду, що ним було здійснено демонстрування екрана свого телефону з додатку «MyRaif» нібито з метою підтвердження того, що він є дійсно [PERSON] , особі, яка зателефонувала йому з номеру 0945076394 та представилась працівником банку [PERSON] . В ході судового розгляду встановлено, що відповідач двічі блокував рахунки позивача, а також доступ до інтернет-банкінгу, однак позивач обидва рази телефонував з власного фінансового номера у банк і наполягав на розблокуванні карток, стверджуючи, що це саме він здійснює розпорядження щодо перерахування коштів з його рахунку. Позивач підтвердив зазначене і в судовому засіданні. У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц прописано: «На позивача за зустрічним позовом покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Враховуючи, що операція з переказу спірних коштів була проведена в мережі Інтернет з підтвердженням платежу 3D Secure, списання коштів з карткового рахунку [PERSON] відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а позичальник підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень від АТ КБ Приватбанк, то останнє не повинно нести відповідальність за дану операцію». Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК). Разом з тим, суд враховує, що клієнт (споживач) є слабшою стороною кредитного договору, тому, на думку суду, саме на банк покладається тягар доказування у кредитних спорах. Відповідачем надано докази на підтвердження того, що саме поведінка позивача сприяла перерахуванню кредитних коштів з рахунків позивача на рахунки третіх осіб, разом з тим, позивачем не спростовано повідомлених відповідачем фактів та обставин, при цьому, позовні вимоги ґрунтуються виключно на припущеннях позивача про те, що саме працівникам банку він надавав інформацію про свої персональні дані. Суд доходить висновку, що здійснення фінансових операцій по рахунку позивача 11 жовтня 2025 року стало можливим через введення позивачем підтверджень авторизації в «MyRaif» та повідомлення невстановленим особам під час телефонного дзвінка власних персональних даних, у тому числі шляхом демонстрування екрана свого телефону з додатку «MyRaif». Сам по собі факт внесення в ЄРДР відомостей за заявою позивача про заволодіння коштами шахрайським способом не підтверджує наведених у позовній заяві обставин та не спростовує тієї обставини, що саме дії (поведінка) позивача посприяла шахраям у заволодінні його коштами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, застосований також у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, про презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У Постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 р. у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19) зазначаються правові висновки щодо провини в подібних ситуаціях саме позивача/клієнта через його власну недбалість та бездіяльність по захисту власних персональних даних (номери карток та ПІН-кодів) та власного мобільного фінансового телефону, що надало змогу третім особам отримати вільний доступ до карток ПриватБанка клієнта в системі Приват24, а тому клієнт повинен нести відповідальність за свої власні дії. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. В матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази на підтвердження неправомірних дій відповідача АТ «Райффайзен Банк», внаслідок яких списано грошові кошти з карток позивача. У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 686/17744/21 вказано, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номера телефону при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номера телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначенні того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Враховуючи, що звернення позивача до банку було зафіксовано 22 жовтня 2025 року, тобто зі спливом 11 днів після здійснення 11 жовтня 2025 року спірних транзакцій, суд виходить із того, що відповідальність за проведення цих спірних транзакцій несе позивач. Твердження позивача про те, що він ніякого договору не підписував та коштів нікому не перераховував, спростовуються матеріалами справи та обставинами, встановленими під час судового розгляду. Обставина щодо відсутності повноважень у представника банку на підписання спірного кредитного договору, на яку посилався позивач, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Позивачем не доведено наявності підстав для розірвання спірного договору в судовому порядку, тому вимога позивача про розірвання спірного кредитного договору не підлягає задоволенню. Позовна вимога про скасування усіх нарахованих платежів за спірним договором є похідною щодо вимоги про розірвання договору, а тому також задоволенню не підлягає. Разом з тим, позивачем не заявлено вимоги про визнання кредитного договору недійсним, не заявлено про його нікчемність або неукладеність. Тому відповідно до ст. 204 ЦК України чинність такого правочину презюмується. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed