Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Короткий виклад позицій сторін у справі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] , скориставшись правовою допомогою адвоката Доарме В.С., звернулися до Стрийського міськрайонного суду Львівської області із позовом, у якому просять ухвалити рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», на користь кожного з позивачіввідшкодування моральної шкоди у розмірі по 500 000 грн. Крім того, просить вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 18 вересня 2024 року біля 14 години 10 хвилин на залізничній колії в межах міста Стрий, а саме 154 км., 10 пікет + 35,5 м, електровозом ВЛ11 025, під керуванням машиніста [PERSON] , який перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», було допущено наїзд на [PERSON] , [INFO] .. Згідно висновку експерта встановлено, що смерть [PERSON] настала внаслідок отриманих травм, які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Позивачі є батьками загиблої, які внаслідок втрати доньки зазнали моральних страждань. Так, представник позивачів зазначає, що батьки загиблої страждають розладами нервової діяльності, відчувають апатію, скаржаться на головний біль, втрату сил та порушення сну. Зазначає, що втрата доньки позначилася на здоров`ї позивачів, що різко погіршилося через невимовний стрес. Вважають визначену заявлену суму моральної шкоди співмірною компенсацією за перенесені позивачами моральні страждання, а тому просять задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Доарме В.С. підтримав позов у повному обсязі, з підстав наведених у ньому. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Кінцак С.Б., у запропонований судом строк, скориставшись системою «Електронний суд», подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування позиції зазначила, що позивачами не надано доказів на підтвердження їх душевних страждань, апатії, головних болів, втрати сил та порушення сну, тощо, котрі настали внаслідок смерті [PERSON] .. Крім того, стверджує, що загибла раптово вийшла на колію та жодним чином не реагувала на звукові попереджувальні сигнали великої гучності про наближення потяга, який рухався із дозволеною швидкістю та котрий застосував екстрене гальмування, однак потяг не зміг зупинитися миттєво та уникнути наїзду на жінку, що свідчить про наявність у діях загиблої грубої необережності та порушень нею правил безпеки громадян на залізничному транспортні України. Наголошує, що вказані обставини повинні бути враховані судом, а тому просила у задоволенні позову відмовити. Дану позицію представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Кінцак С.Б. підтримала також у судових засіданнях. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.10.2025 року головуючим суддею щодо розгляду вищевказаної позовної заяви визначено суддю Яніва Н.М.. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Янів Н.М. від 08.10.2024 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 30.10.2025 року, підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача через зайнятість у іншому судового засіданні. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 17.11.2025 року, підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою позивачки [PERSON] .. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.01.2026 року розгляд справи було відкладено, у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 03.02.2026 року, судове засідання відкладено для надання можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження. Судом також вживалися заходи для отримання матеріалів кримінального провадження для огляду таких у судовому засіданні, шляхом скерування відповідної вимоги суду до Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного судового засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження. Розгляд справи по суті відбувся 27.02.2026 року. Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Встановленні судом фактичні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Відтак, судом встановлено, що 18 вересня 2024 року біля 14 години 10 хвилин на залізничній колії в межах міста Стрий, а саме 154 км., 10 пікет + 35,5 м, електровозом ВЛ11 025, під керуванням машиніста [PERSON] , було допущено наїзд на [PERSON] , [INFO] .. Згідно долученої довідки заступника начальника ВП «Локомотивне депо Мукачева» від 22.09.2025 локомотив серії ВJІ1 1м-025 станом на 18.09.2024 знаходився у приписному парку локомотивного депо Мукачевської регіональної філії Львівська залізниця АТ «Українська залізниця». Згідно довідки заступника начальника ВП «Локомотивне депо Львів-Захід» філії «Локомотивна компанія» АТ «Укразалізниця» від 22.09.2025 року машиніст [PERSON] станом на 18.09.2024 року працював у ВСП «Локомотивне депо Львів Захід» регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», де і надалі продовжує працювати. Таким чином, на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди машиніст [PERSON] перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця». Поряд з цим, судом встановлено, що згідно витягу з ЄРДР за даним фактом наїзду локомотива на пішохода слідчим СВ Стрийського РУП ГУНП у Львівській області [PERSON] було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, про що відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024141130000934. В ході проведення досудового розслідування було проведено судово-медичну експертизу, де згідно висновку експерта №148/2024 встановлено, що смерть [PERSON] настала від тупої поєднаної травми тіла, яка утворилась від дії тупого (тупих) предмету (предметів), або при контакті такого (таких) в короткому проміжку часу та в швидкій послідовності, могла виникнути 18 вересня 2024 року внаслідок контакту з виступаючими частинами кузова поїзда, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Втім, з аналізу матеріалів кримінального провадження №12024141130000934, наданого на вимогу суду, зокрема з акту службового розслідування аварії складеного 26.09.2024 року, судом встановлено, що 18.09.2024 при слідуванні поїздом №4402, електровоз ВЛ11м-025 приписки виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Львів - Захід» регіональної філії «Львівська залізниця», машиніст електровоза [PERSON] , помічник машиніста електровоза [PERSON] на перегоні Ходовичі - Стрий в кривій ділянці колії ( R= 1012) на 154 км 9 зафіксовано застосування термінового гальмування, для попередження наїзду на людину, яка раптово вибігла на колію і на сигнали великої гучності не реагувала. Через малу відстань наїзд попередити не вдалося. Поїзд зупинився в на 154 км пк 9. Після зупинки поїзда при огляді місця зіткнення виявлено жінку з травмами. Поряд з цим, порушень в управлінні автогальмами поїзда не виявлено. При огляді електровоза ВЛ11м-025 встановлено, що автогальмівне обладнання, сигнали великої та малої гучності в справному стані. Також згідно письмових пояснень машиніст електровоза [PERSON] та помічника машиніста електровоза [PERSON] у день ДТП на колію раптово вибігла жінка, через що машиністом застосовано екстрене гальмування з одночасною подачею звукового сигналу великої гучності і подачею піску під усі колісні пари, однак уникнути наїзду на жінку не вдалося. Згідно висновків щодорезультатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 18.09.2025 року №168 та №169, у машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] ознак сп`яніння виявлено не було. Натомість, згідно висновку експерта №2441/2024-т від 27.09.2024 року при судово-токсикологічній експертизі речового доказу - крові трупа [PERSON] , методом газо-рідинної хронографії виявлено етиловий спирт у кількості 4,04 % (проміле). Таким чином судом встановлено наявність грубої необережності зі сторони загиблої [PERSON] .. Крім того, постановою про закриття провадження від 31.01.2025 дане кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. З аналізу долучених до матеріалів справи копії свідоцтва про народження, копії рішення суду від 18.01.2021 року про розірвання шлюбу та копії свідоцтва про шлюб від 25.04.2023 року вставнолено, що загибла [PERSON] є донькою позивачів - [PERSON] та [PERSON] , яка змінювала прізвище під час укладення шлюбів. Судом вставнолено, що після смерті доньки позивачі страждають розладами нервової діяльності, зумовленими перенесеною ситуацією, а також надалі зазнають пригнічення, роздратування та неможливості змиритись із суттєвими та непоправними змінами у житті сім`ї. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (стаття 11 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених цим Кодексом, зокрема, статтею 82 ЦПК України, яка закріплює підстави звільнення від доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом частин 3-5 статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Зі змісту п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Мотиви з яких виходив суд. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, відповідна особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61-19345св19). При цьому, з наведеного також слідує, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відтак, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Судом враховано, що смерть [PERSON] настала від отриманих травм, отриманих внаслідок наїзду на неї поїзда АТ «Українська залізниця» під керуванням машиніста, що перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті [PERSON] .. Отже, власником джерела підвищеної небезпеки є АТ «Українська залізниця». Відтак, у позивачів виникло право вимоги до відповідача АТ «Українська залізниця» як до власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки. Суд зазначає, що сам лише факт загибелі доньки позивачів, яка наступила у зв`язку із наїздом потяга, як джерела підвищеної небезпеки, завдало останнім моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть доньки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Так, під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Отже, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Проте, обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19 (провадження №61-320св20). В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого. Поряд з цим, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування. Матеріали кримінального провадження містять висновок про порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, однак не містять висновку про наявність прямого умислу на позбавлення себе життя. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність грубої необережності з боку боку [PERSON] , яка перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням її загибелі. Зокрема, враховується, що загибла раптово вийшла на залізничну колію та здійснювала перехід колії у місці, не передбаченому та забороненому для цього чинними правилами безпеки на залізничному транспорті. При цьому потерпіла не вжила необхідних заходів для забезпечення власної безпеки, не реагувала на подані машиністом звукові сигнали попередження про наближення поїзда, що об`єктивно унеможливило своєчасне уникнення небезпеки. Крім того, відповідно до наявних у справі доказів, на момент події потерпіла перебувала у стані алкогольного сп`яніння, що негативно вплинуло на її здатність адекватно оцінювати дорожню обстановку, швидкість руху поїзда та потенційні ризики, пов`язані з перебуванням у зоні підвищеної небезпеки. Вказані обставини свідчать про істотний ступінь власної вини потерпілої у настанні трагічних наслідків та підлягають обов`язковому врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди. Аналогічних висновків про зменшення розміру моральної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів порушення працівниками залізниці правил безпеки руху або експлуатації транспорту, а також враховуючи поведінку загиблої, дійшов Верховний суд у постановах від 12.12.2018 у справі № 355/981/16-ц, від 05.06.2024 у справі № 543/855/21, від 16.12.2020 у справі № 161/3557/19. Також судом враховується, що відповідно до частини 4 статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Постановою ОП КЦС Верховного Суду від 05.12.2022 в справі №214/7462/20 визначено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняти до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Також, суд зважає на роз`яснення, викладені у пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004) На даний час, позивачі через загибель доньки відчувають апатію, скаржаться на головний біль, втрату сил та порушення сну, що супроводжується сльозами. Втрата доньки позначилась на їхньому здоров`ї, що різко погіршилось через невимовний стрес. Крім того,позивачі змушені докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя, тепер їм доводиться самотужки утримувати будинок, у якому колись проживала їх загибла донька. Батькам складно усвідомлювати те, що вони більше ніколи в житті не зможуть поговорити з донькою та побачити її. Важко оцінити глибину душевних страждань позивачів, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Поряд з цим, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Висновки суду за результатами розгляду справи. Так, визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд виходить із комплексної оцінки всіх істотних обставин справи. Зокрема, враховується глибина моральних страждань та інтенсивність душевних переживань, яких зазнали позивачі у зв`язку із смертю їхньої доньки. Суд бере до уваги безповоротний характер немайнових втрат, оскільки втрата близької людини є непоправною та не може бути усунута жодним іншим способом, окрім грошової компенсації. Разом з тим, при вирішенні питання про розмір грошової компенсації моральної шкоди суд ураховує також і всі інші обставини, що мають істотне значення для правильного та справедливого вирішення спору, у тому числі характер поведінки самої потерпілої перед настанням трагічних наслідків. Крім того, судом береться до уваги, що відповідно до частини 4 статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Також, суд враховує загальновідомі обставини, що існують нині в державі, зокрема військову агресію російської федерації проти України, а також роль АТ «Укрзалізниця» як єдиного надійного національного перевізника, який несе значні фінансові витрати на ремонт інфраструктури, евакуацію та вивезення населення з-під обстрілів і забезпечення безперебійної та стабільної роботи товариства. Крім того, аналіз судової практики Верховного Суду у справах про відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю близької особи свідчить, що присуджувані судами суми, як правило, є суттєво меншими, ніж заявлена позивачем сума та коливаються у межах, які забезпечують справедливу компенсацію, але не мають карального чи репресивного характеру. Заявлена до стягнення сума по 500 000 грн. на кожного з позивачів істотно виходить за межі сформованої судової практики. З урахуванням наведеного, виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, з врахуванням глибини, часу фізичних та душевних страждань, їх тривалості, а також, беручи до уваги грубу необережність загиблої, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, буде доцільним стягнути на користь позивачів по 50 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до п.3 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачів звільнено від сплати судового збору при подання позовної заяви до суду як позивачку у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду: 1) позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна поданого позову - 1 000 000 грн, а 1% від такої становить 10 000 грн. Відповідно, до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, у зв`язку із частковим задоволенням заявлених позовних вимог, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 000 грн (100000 х 100 : 1000000 = 10 %; 10000 х 10 % : 100% = 1000) При цьому, як вказує позивач, ним понесені витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат позивачами надано розрахунок попередній (орієнтовний) суми процесуальних витрат, які цивільні позивачі понесли та очікують понести у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції від 15.09.2025 року, згідно якого позивачі [PERSON] та [PERSON] понесли та планують понести процесуальні витрати у розмірі 14 000 грн; акт виконаних робіт адвокатом Доарме В.С. від 06.10.2025 року на суму 6 000 грн; квитанцію про оплати правової допомоги у розмірі 5 000 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Відтак, суд вважає, що сума понесених витрат, яка була заявлена позивачами, є непропорційною до обсягу робіт, які були надані представником позивача, а тому вважає за доцільне прохання позивачів про стягнення у його користь з відповідача судові витрати на правничу допомогу задовольнити частково, стягнувши АТ «Українська залізниця» на користь позивачів 5 000 гривень.

Outcome: partial