Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.10.2025 року звернулася до суду з позовом до Полтавського фахового кооперативного коледжу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 30.07.2015 року по 22.09.2025 року, у сумі 67 645, 76 грн. з вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб., а також судових витрат у сумі 12 717, 60 грн. В обґрунтування позову вказала, що з 1979 року по 30.07.2015 вона працювала в Полтавському професійно-технічному училищі, після перейменування Полтавському кооперативному технікумі, після перейменування Полтавському кооперативному коледжі Полтавської облспоживспілки, на даний час Полтавський фаховий кооперативний коледж на посаді викладача-методиста. 30.07.2015 нею розірвані трудові відносини з відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України. Впродовж її роботи, під час надання їй щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, нарахування та виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу відповідачем їй не проводилася, що порушує вимоги ЗУ «Про освіту». У зв`язку з цим, вона звернулася до суду з позовом. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19.03.2025 року у справі № 554/12792/24 їй відмовлено у задоволенні позову до Полтавського фахового коледжу. Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.09.2025 року її апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19.03.2025 року у справі № 554/12792/24 скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково та стягнуто з Полтавського фахового кооперативного коледжу на її користь суму матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 26 823, 95 грн., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211, 20 грн. та подання апеляційної скарги у розмірі 1816, 80 грн., у стягненні витрат на правничу допомогу відмовлено. 22.09.2015 року на свій картковий рахунок вона отримала кошти у сумі 33 241, 68 грн., з коментарем до платежу перерахування коштів згідно рішення Полтавського апеляційного суду від 09.09.2025 по справі № 554/12792/24, без ПДВ. Отже, розрахунок відповідача з нею був проведений 22.09.2025 року, а не 30 07.2015 року, як повинно було бути у день звільнення. На адвокатський запит виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідач відмовив, зазначивши, що час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку це час розгляду справи у суді, що не є підставою для виплати компенсації. Розрахунок середнього заробітку проведений нею за шість місяців за період 31.07.2015 року по 30.01.2016 року (184 дні),з врахуванням положень ст. 117 КЗпП України, а тому сума, яка підлягає до стягнення, становить 67 645, 78 грн.(184х367, 64 грн. (середньоденний заробіток)). Прохає стягнути всю суму середнього заробітку, без застосування принципу співмірності, оскільки повний розрахунок проведений з нею 22.09.2025 року, тобто в період дії ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, яким з 19.07.2022 року обмежено виплати шістьма місяцями. Також вказала, що звернулася до суду з позовом протягом трьох місяців після фактичного повного розрахунку з нею, який відбувся 22.09.2025 року. Таким чином, прохала поновити строк звернення до суду з позовом, оскільки стягнення з відповідача здійснювалося у судовому порядку, тому строк пропущений з поважних причин. Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від відповідача Полтавського фахового кооперативного коледжу до суду надійшов відзив на позов, в якому прохав у задоволенні позову відмовити. Вказав, що правова позиція позивача ґрунтується на нормах ст.ст. 116, 117 КЗпП України, а розрахунок суми стягнення проведений на підставі розміру середньоденного заробітку помноженого на кількість календарних робочих днів затримки виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 16 412 грн. При цьому, позивач посилається на постанову Полтавського апеляційного суду від 09.09.2025 року у справі № 554/12792/24, відповідно до якої на користь [PERSON] стягнуто матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 16 412 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб, а також компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 26 823, 95 грн. за вирахуванням з цієї суми передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб. Тобто, позивач звернулася до суду з позовом по справі № 554/12792/24 через тривалий час, відповідач же невідкладно після отримання рішення суду здійснив виплату вказаних коштів. Таким чином, відповідач діяв добросовісно і не вчиняв перешкод щодо виконання судового рішення. Посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) щодо підстав та правомірності стягнення середнього заробітку при звільненні, згідно якої за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також посилався на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, згідно якого суд може зменшити розмір відшкодування і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Крім того, зазначає, що стягнення середнього заробітку призведе до покладення на навчальний заклад нічим не обґрунтованого фінансового обтяження, яке є не лише неспівмірним, а й створює реальну загрозу здійснення навчального процесу в коледжі, основною статутною метою якого є забезпечення навчального процесу студентів. Отже, сума середнього заробітку 67 645, 76 грн. є неспівмірною розміру заборгованості 16 412 грн. та не відповідає принципам розумності, справедливості. Від представника позивача Павлюченка О. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій посилався на постанову Верховного Суду від 23 вересня 2023 року (№ у ЄДРСР91722463), в якій суд зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Тобто процес затягував саме відповідач. Посилання ж відповідача на можливу загрозу для навчального процесу є суто декларативним і не підтверджене жодними доказами. Крім того, вказує, що у 2015 році сума 16 412 грн. відповідала 750 доларам США, а на сьогодні це 380 доларів США, тому саме [PERSON] була фактично позбавлена значної частини належних їй доходів, які повинні були забезпечити її оздоровлення. Розрахунок середнього заробітку проведений відповідно до вимог закону, а тому застосування арифметичної формули не є свавільним або штучним. Проти зменшення суми середнього заробітку заперечує, оскільки відповідальність роботодавця передбачена ст. 117 КЗпП України і має компенсаційний та стимулюючий характер. Норма не містить жодних застережень щодо можливості зменшення розміру цієї компенсації судом чи роботодавцем за власним розсудом. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник Павлюченко О.О. не з`явилися, останній надіслав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримав, прохав задовольнити (а.с.97). Представник відповідача Москаленко І.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав зазначених у відзиві. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 1979 року по 30 липня 2015 року працювала в Полтавському професійно-технічному училищі, після перейменування Полтавському кооперативному технікумі, після перейменування Полтавському кооперативному коледжі Полтавської облспоживспілки, на даний час Полтавський фаховий кооперативний коледж на посаді викладача-методиста. 30.07.2015 року [PERSON] звільнено із вказаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що слідує із копії Трудової книжки від 29.07.1967 року (а.с.11-14). Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року у справі № 554/12792/24 скасовано рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19.03.2025 року у справі № 554/12792/24, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Полтавського фахового кооперативного коледжу про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з Полтавського фахового кооперативного коледжу на користь [PERSON] суму матеріальної допомоги на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 16 412 грн., стягнуто компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 26 823, 95 грн., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211, 20 грн. та подання апеляційної скарги у розмірі 1816, 80 грн., у стягненні витрат на правничу допомогу відмовлено (а.с.15-30). 22.09.2015 року Полтавським фаховим кооперативним коледжом перераховано на користь [PERSON] кошти у сумі 33 241, 68 грн., з коментарем до платежу перерахування коштів згідно рішення Полтавського апеляційного суду від 09.09.2025 по справі № 554/12792/24, без ПДВ (а.с.31). Таким чином, розрахунок відповідачем щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення був проведений 22.09.2025 року. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. [PERSON] під час звільнення 30.07.2015 року необхідно було виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 16 412 грн., проте відповідну виплату роботодавцем проведено лише 22.09.2025 року. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, [PERSON] у зв`язку з непроведенням із нею повного розрахунку в день звільнення набула право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України. Законом № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Конституційний Суд України у Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 виснував, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах, передбачених законом. Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2025 року в справі № 306/2708/23 сформулювала правовий висновок про те, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями. Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 02 серпня 2021 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 03 серпня 2021 року до 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] звільнено 30.07.2015 року, однак належну при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 16 412 грн., виплачено роботодавцем лише 22.09.2025 року. Позивач просила стягнути середній заробіток за період з 31.07.2015 року по 30.01.2016 року ( 6 календарних місяців, що становить 184 днів), а тому суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови). Виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципи права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. - ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною. Зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23, яку відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України необхідно враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. З огляду на викладене, доводи позивача щодо юридичної недопустимості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспроможними. Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки [PERSON] звільнено 30.07.2015 року, а належну при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення, яка мала бути виплачена при наданні щорічної відпустки за 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015 навчальні роки, у розмірі 16 412 грн., виплачено роботодавцем лише 22.09.2025 року. Суд, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Позивачем вірно проведений розрахунок середнього заробітку за період з 31.07.2015 по 30.01.2016 ( 184 дні) у розмірі 67 645, 78 грн., враховуючи також правильно обрахований середньоденний заробіток у розмірі 367, 64 грн. (( 9810,89+6365, 36) : 44) (а.с.35-40). Однак, приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, а саме 16 412 грн., поведінку позивача, яка звернулася з позовом до суду про стягнення матеріальної допомоги через дев`ять років після звільнення (а.с.15), період затримки виплати такої заборгованості, яка була пов`язана із наявним спором щодо її розміру, поведінку відповідача, який сплатив присуджені суми матеріальної допомоги негайно після ухвалення судового рішення, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, стягнути з відповідача на користь позивача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат у розмірі 16 412 грн., тобто у розмірі самої ж заборгованості. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. При цьому, суд зазначає, що позивачем не пропущено строку звернення до суду з позовом, передбаченого ст. 233 КЗпП України, що не заперечується і відповідачем, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася 22.09.2025 року, коли був проведений фактичний розрахунок з нею, тоді як до суду вона звернулася з позовом 13.10.2025 року, тобто в межах тримісячного строку. Таким чином, позовна вимога про поновлення строку звернення до суду з позовом є передчасною та не потребує доведення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. Відповідно до ч.5 ст. 134 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем виконані вимоги ч.1 ст. 134 ЦПК України, оскільки у позові вказано, що судові витрати на професійну правничу допомогу складають 12 717 грн. 60 коп. Крім того, позивач виконала вимоги ч.8 ст. 141 ЦПК України та подала докази на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу. Так, позивачкою подано Договір про надання правової допомоги від 31 січня 2024 року, у п.4.4 якого вказано, що розмір вартості послуг та порядок розрахунку зазначається в додатковій угоді до даного договору та є його невід`ємною частиною (а.с.45-47), Додаток № 1 (додаткову угоду) від 24.09.2025 року до Договору про надання правової допомоги від 31.01.2024 (а.с.44), Розрахунок витрат на правову допомогу на суму 12 717, 60 грн. (а.с.41-42), Квитанцію б/н від 24.09.2025 року на суму 13 000 грн. (а.с.43), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1160 Павлюченка О.О. та Ордер про надання правничої допомоги (а.с.18-19), Акт виконаний робіт у справі № 554/14835/25 від 27.10.2025 на суму 12 717, 60 грн. (а.с.70). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 р. у справі 904/4507/18. Враховуючи, що позивачем доведено співмірність понесених витрат на правову допомогу обсягу наданих послуг, однак враховуючи часткове задоволення позову у розмірі 24, 26 % , то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 3 085 грн.( 12 717, 60 грн. х 24, 26 %). Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у сумі 293, 83 грн., враховуючи, що позов задоволено на 24, 26 %. ( 1211, 20 грн. х 24, 26 %).

Outcome: partial