Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» - Попов Євген Васильович звернувся до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання кредиту №4130354 від 01.11.2020 р. в розмірі 34603,50 грн., та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2020 року між ТзОВ «Алекскредит» та [PERSON] було укладено електронний договір про надання кредиту №4130354 підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5000 грн. на картковий рахунок. Також сторонами погоджено відсоткову ставку та строк користування коштами. 30.11.2020 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання кредиту №4130354 від 01.11.2020 року. Згідно умов додаткової угоди сторони погодили базовий період, спеціальний період нарахування процентів, процентну ставку та кінцеву дату повернення кредитних коштів. Зазначає, що за весь час відповідачем сплачено лише 1551,50 грн. в рахунок погашення відсотків по договору, внаслідок чого станом на 30.07.2025 року утворилась заборгованість за договором, яка складає 34603,50 грн., з яких 5000 грн. заборгованість за кредитом, 29603,50 грн. заборгованість за процентами. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Згідно відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЗМУ ДМС України від 29.12.2025 року, які судом одержано 14.01.2026 року, Відповіді №2238633 від 14.01.2026 року, [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на [PERSON] (а.с.51,52). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу слухати у спрощеному порядку без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 27.01.2026 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що заперечує проти позовних вимог повністю або частково, а саме щодо суми заборгованості та нарахованих відсотків. Зазначає, що позивачем нарахована сума заборгованості яка перевищує тіло кредиту. Також зазначає що в неї зараз скрутне матеріальне становище оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Також просить суд перевірити щодо дотриманням позивачем строків давності. 10.02.2026 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» - Попова Євгена Васильовича через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що відзив відповідача не відповідає нормам чинного законодавства а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру суми заборгованості. Зазначає про обов`язковість договору, відповідачем при укладені договору повністю ознайомилася з умовами договору, в тому числі із процентами за користування коштами, 30.11.2020 року відповідачем було сплачено частину по договору 1551,50 грн. Щодо строку позовної давності зазначає, що перебіг строку позовної давності було зупинено у зв`язку з п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України включно до 03.09.2025 року тому такі строки не вийшли. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши наявні в справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до наявних матеріалів справи судом встановлено, що 01.11.2020 між ТзОВ «Алекскредит» та [PERSON] було підписано пропозицію укласти договір (оферту) щодо надання кредиту №4130354 та підписано договір про надання кредиту №4130354 у формі електронного документу, який було підписано з використанням одноразового ідентифікатора (одноразового паролю) PS4130354, також даним ідентифікатором підписаний паспорт споживчого кредиту. (а.с.11-18). Відповідно до умов договору сторонами погоджено суму кредиту 5000 грн, строк кредитування: до 30.05.2021 року, акційну процентну ставку 1.07% за день користування, процентну ставку 1.70% за день користування у період з 01.11.2020 року по 01.12.2020 року, процентну ставку 3% у період з 02.12.2020 року по 30.05.2021 року. Також погоджено умови видачі та повернення коштів. (а.с.14-16) Окрім цього, 30.11.2020 року між ТзОВ «Алекскредит» та [PERSON] було підписано додаткову угоду про зміну умов договору про надання кредиту №4130354 від 01.11.2020 року, підписану відповідачем одноразовим ідентифікатором (ех-4130354). (а.с. 42) Відповідно до умов додаткової угоди сторонами погоджено встановлення базового періоду з 01.11.2020 року до 31.12.2020 року, спеціальний період, у якому нараховуються проценти за користування кредитом за спеціальною процентною ставкою 3% з 01.01.2021 року до 29.06.2021 року включно, також сторонами погоджено кінцеву дату виконання договору 29.06.2021 року включно. (а.с. 42) На підтвердження виконання умов договору, щодо перерахування кредиту відповідачу, позивачем долучено довідку директора ТОВ «ФК» Елаєнс» -Вероніна А.В. від 02.11.2024 року відповідно до якої успішно проведений в системі переказ 01.11.2020 року платіж на суму 5000 грн на картковий рахунок [NUMBER] . (а.с.19) При цьому, суд також враховує, що відповідачем у відзиві не заперечується укладення договору про надання кредиту №4130354 від 01.11.2020 року та додаткової угоди від 30.11.2020 року, а також отримання коштів на виконання договору у сумі 5000 грн. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, відсотки за користування кредитом нараховувалися з 01.11.2020 року по 29.06.2021 року, тобто, в межах дії кредитного договору, додаткової угоди та на умовах договору та додаткової угоди. (а.с. 21-23) Щодо твердження відповідача [PERSON] про непропорційно велику суму відсотків за користування кредитом суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Згідно з частиною 1 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Як убачається з матеріалів справи, позивачем нараховувалися відсотки за користування кредитом за згідно з погоджено сторонами у Договорі кредиту №4130354 від 01.11.2020 року та додаткової угоди від 30.11.2020 року. (а.с.14-16, 42) Отже, проценти за договором позики (стаття 1048 ЦК України), зокрема за кредитним договором, потрібно розглядати як плату за користування коштами, оскільки кредитний договір є оплатним правочином. У той же час, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована іншими положеннями законодавства. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У пункті 8.38 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 Велика Палати Верховного Суду прийшла до висновку, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Тобто, відсотки за користування кредитними коштами - це умова договору, яку суд не може змінювати, а проценти річних як і пеня - це міра відповідальності. Суд, здійснивши системний аналіз наведених вище норм матеріального права та умов укладеного між сторонами кредитного договору та додаткової угоди, приходить до висновку, що у даному випадку відповідач помилкового ототожнює поняття відсотків за користування кредитом, що регулюються статтями 1048, 1056-1 ЦК України та компенсації (штраф, пеня, річні проценти за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України) за невиконання зобов`язання за договором. З огляду на наведене, покликання відповідача на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 є необґрунтованими, оскільки такі висновки не є релевантними до даної справи. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Отже, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не навела жодної обставини, яка б давала суду можливість прийти до висновку, що умови Договору кредиту №4130354 від 01.11.2020 року та додаткової угоди від 30.11.2020 року щодо нарахування відсотків за користування кредитом, які були погоджені сторонами, є несправедливими та суперечать принципу добросовісності. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача щодо зменшення заборгованості за нарахованими відсоткам за користування кредитом. Щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Відповідач у відзиві на позовну заяву просить про застосування позовної давності щодо періоду нарахованої заборгованості. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Приписи статті 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання кредитні кошти та відсотки за користування цими коштами позивачу в обумовлений строк (до 29.06.2021 року) не сплатила. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Також, у пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні№ від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Беручи до уваги, що з 12 березня 2020 року строки, визначені статтею 257 ЦПК України, були продовжені на строк дії такого карантину, а з 24 лютого 2022 року строк позовної давності зупинений на строк дії воєнного стану, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, строк дії якого закінчився 29.06.2021 року, заявлені в межах строку позовної давності. Щодо послань відповідача на тяжке матеріальне становище, суд зазначає наступне. Статтею 435 ЦПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Виходячи з цього, а саме: отримання відповідачем кредиту, невиконання відповідачем умов договору в частині повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Враховуючи наведене, з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 34603,50 грн, яка складається з 5000 грн. суми заборгованості за кредитом, 29603,50 грн. сума заборгованості за відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422.40 грн. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (а.с. 10) Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 2422.40 судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved