Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа № 682/3449/25 за позовом [PERSON] , в інтересах якого діє представник, адвокат Андрієвський О.А., до Славутської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «Ветеран», про визнання права власності на гараж. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в [ADDRESS] на території Обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «Ветеран» розташований гараж під № [NUMBER] , який належить позивачу [PERSON] . Позивач користується гаражем з 08.04.1993 року. В свій час члену Обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «Ветеран» (колишня назва «Гаражний кооператив «Гвардієць») [PERSON] рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради № 194 від 11.05.1977 було виділено земельну ділянку під будівництво гаража по [ADDRESS] та дано дозвіл на виконання будівельних робіт. Після, коли гараж був побудований, то 08 квітня 1993 року [PERSON] продав його позивачу. Згідно поданої ним заяви, він вибув з членів Кооперативу, а позивача навпаки на зборах правління було прийнято в члени кооперативу у зв?язку з придбанням гаража. Цим гаражем позивач володіє та користується по теперішній час. 22.05.1997 за рішенням Славутської міської ради Хмельницької області позивачу було передано у приватну власність земельну ділянку, на якій розташований придбаний ним гараж під № [NUMBER] . В 1997 році, коли позивач купував гараж, договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчувався, тому до теперішнього часу правовстановлюючого документу на гараж не має. За таких обставин позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на гараж під № [NUMBER] по проїзду № [NUMBER] права сторона, розташований на території Обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «Ветеран» за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 31.12.2025 провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 29.01.2026. 29.01.2026 підготовче провадження у даній справі закрито та призначено розгляд у відкритому судовому засіданні на 02.03.2026 02.03.2026 під час судового засіданні позивач [PERSON] та його представник, адвокат Андрієвський О.А., поданий позов підтримали з викладених у ньому підстав. Від Славутської міської ради, Обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «Ветеран» надійшли заяви про розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності представників. Проти позовної заяви заперечень не мають. Суд, приймаючи до уваги думки сторін по справі, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради № 194 від 11.05.1977 було виділено земельну ділянку під будівництво гаража по [ADDRESS] та надано дозвіл на виконання будівельних робіт, які були завершені 26.08.1977 (а.с. 8). На звороті будівельного паспорту керівником кооперативу «Гвардійський» зазначено, що за особистою заявою [PERSON] належний йому гараж № [NUMBER] було продано [PERSON] , що засвідчено на засіданні Правління кооперативу «Гвардійський», протокол № 15, 08.04.1993 (а.с. 6, 7, 8). Відповідно довідки ( а.с.32) - встановлено, що згідно журналів обліку гаражів, розташованих на території Обслуговуючого кооперативу " Гаражне товариство " Ветеран"" [PERSON] [INFO] купив у [PERSON] гараж під номером № [NUMBER] , який розташований на території Обслуговуючого кооперативу " Гаражне товариство " Ветеран"" ( колишня назва " Гаражний кооператив Гвардієць"") в м. Славута Шепетівського району Хмельницької області. Так, як в період з 1993 року по теперішній час на території гаражного кооперативу були побудовані нові гаражі, добавились нові проїзди з гаражами по обидві сторони, тому гаражу під номером № [NUMBER] в 1997 році було присвоєно номер № [NUMBER] . Згідно архівного витягу із рішення виконавчого комітету Славутської міської Ради народних депутатів Хмельницької області від 22.05.1997 № 180, [PERSON] , члену гаражного товариства «Ветеран», безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 24,0 кв.м., на якій знаходиться гараж № [NUMBER] в гаражному товаристві «Ветеран» (а.с. 9, 10, 11). За даними довідки Обслуговуючого кооперативу «Гаражне товариство «Ветеран» від 24.11.2025 № 1232, [PERSON] є власником гаража № [NUMBER] по проїзду № [NUMBER] (а.с. 22). Фізична наявність гаража підтверджується даними технічного паспорту та висновку про вартість майна, з яких вбачається, що гараж з підвалом № 525 загальною площею 23,0 кв.м, в т.ч. підвал площею 3,3 кв.м., який знаходиться в гаражному кооперативі «Ветеран» по [ADDRESS] , оціночна вартість якого складає 151061,18 грн. (а.с. 15-19, 20). Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 4 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року), що діяв на час виникнення правових відносин, передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Статтею 86 ЦК Української РСР (1963 року), передбачено, що право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність». Відповідно до ст. 90 ЗК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно із ст. 128 ЦК УРСР (1963 року), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (1963 року), Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст. 224 ЦК УРСР (1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 5.08.92 № 449. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.92, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 № 8.4-35//18/1). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували об`єкт нерухомості, в тому числі і гараж, до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи у виді технічного паспорту на нього, що підтверджувало перебування такого об`єкту в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності на спірні об`єкти нерухомості, збудовані до 5 серпня 1992 року. Станом на час побудови спірного гаража не передбачалося порядку вводу в експлуатацію та реєстрації права власності, а таке право визначалося обстеженням побудови органом БТІ та складанням відповідного технічного паспорту на будівлю, що підтверджувалося реєстраційними записами, що також підтверджено правовою позицію ВС, викладеною у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц. Як встановлено судом, факт початку будівництва гаражу у 1977 році не може оцінюватися судом як самовільне побудування об`єкту нерухомості. Крім того, враховуючи те, що колишній власник гаражу отримав дозвіл на будівництво гаражу як член кооперативу, завершив його побудову у 1977 році, в подальшому відчуживши його позивачу, який оформив земельну ділянку під гаражем, тому набув право власності на гараж у законний спосіб відповідно до чинного на час забудови гаража законодавства. Не отримання позивачем іншого правовстановлюючого документу, ніж ті, які передбачалися станом на 1977 рік, як період набуття такого права за позивачем, та подальша зміна законодавства Українського РСР та України, не може бути покладена у вину позивача, на доведення належності на законних підставах збудованого об`єкту нерухомості гаражу, як членом кооперативу, за отриманими дозволами. Крім того, позивачем доведено виконання перед гаражним кооперативом своїх зобов`язань, що Обслуговуючим кооперативом «Гаражне товариство «Ветеран» не оспорено, а доказами які долучено підтверджено, що позивач з 1993 року і по теперішній час володіє та користується гаражем, а також безперешкодно та законно користується земельною ділянкою, на якій він розташований. Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявності підстав для їх задоволення.

Outcome: approved