Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників та просить припинити право власності відповідача на 1/6 частки квартири [ADDRESS] , визнати право власності за позивачем на 1/6 частки квартири [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначає, що шляхом спадкування набула право власності на 5/6 квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому з матеріалів спадкової справи стало відомо, що 1/6 частка цієї квартири в порядку спадкування належить відповідачу (двоюрідна сестра позивача), яка з народження проживає на території росії (м. москва) та є громадянкою росії. Відповідач жодним чином не бере участі в утриманні квартири, сплаті обов`язкових платежів, жодного разу не проявляла цікавості щодо стану та збереження квартири. Позивач просить припинити право власності відповідача на частку квартири, оскільки вона є незначною, складає 9,7 кв.м. загальної площі, 5,23 кв.м. житлової площі, і не може бути виділена в натурі. При цьому, як вказує позивачка, припинення права власності відповідача на 1/6 частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, відповідач з 2011р. не приїжджала до України, спільним майном не цікавиться, жодних господарських дій щодо майна не вчиняє. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.08.2025р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач належним чином була повідомлена про розгляд даної справи, відзиву на позовну заяву до суду не направила. Ухвалою суду від 31.05.2021р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач є власником 5/6 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2025р. та витягу з Витягу з Державного реєстру речових прав (індексний номер витягу 400750515, дата формування 24.10.2024р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3030477080000). Окрім того, з матеріалів справи, а саме з копій спадкової справи [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що його донька [PERSON] прийняла спадщину після померлого, подавши відповідну заяву приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Голубничій О.В., успадкувавши 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, на даний момент вказана квартири на праві спільної часткової власності належить двом особам: [PERSON] (5/6 частина) та [PERSON] (1/6 частина). Згідно технічного паспорту, виготовленого 22.10.2024р. щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири складає 58,2 кв.м., житлова площа - 31,4 кв.м., кількість житлових кімнат - 2. Тобто, 1/6 частка загальної площі відповідача в цій квартирі складає 9,7 кв.м., житлової площі - 5,23 кв.м. Позивач просить ухвалити рішення, яким припинити право власності відповідача на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право власності на цю частку квартири. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз положень ст. 365 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Положення ст. 365 Цивільного кодексу України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також має робитись у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Позивачем наведено обставини, на підставі яких він просить припинити право власності відповідача на частку у спільному майні. Спірна квартира є двокімнатною, має загальну площу 58,2 кв.м., з яких житлова площа складає 31,4 кв.м. Позивач зазначає, що відповідачка є громадянкою російської федерації, з 2011р. не приїжджала до України, спільним майном не цікавиться, жодних господарських дій щодо майна не вчиняє. Також зазначає, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною. Враховуючи, що відповідачу належить 1/6 частина спірної квартири, суд вважає, що частка відповідача є незначною. Крім того, судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної їй 1/6 частини спірної квартири є неможливим. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 цієї статті встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним (таким, яке можна поділити без втрати цільового призначення майна). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Сторона позивача також вказує на те, що спільне володіння та користування майном з відповідачем є неможливим та припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною, тому право відповідача на належну їй частку слід припинити, стягнувши на її користь компенсацію вартості частки, що внесена позивачем на депозитний рахунок, та визнати за позивачем право власності на належну відповідачу частку у спільній власності у спірній квартирі, оскільки є доведеним, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, можливість реального поділу квартири між сторонами та виділ належної відповідачу частки у виді повноцінного самостійного житла відсутня. Суд вважає, що припинення права власності відповідача не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника квартири. Таким чином, позивачем наведені достатні підстави для застосування вимог ст. 365 Цивільного кодексу України щодо припинення права власності відповідача на її частку у спірній квартирі. Згідно звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Кабінет оцінки «Аврора», дата оцінки 30.04.2025р., а саме квартири по [ADDRESS] , ринкова вартість цієї квартири складає 2 137 176,00 грн., ринкова вартість 1/6 її частини - 356 196,00 грн. Згідно з ч. 2 ст. 365 Цивільного кодексу України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою стороною. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було внесено на депозитний рахунок Голосіївського районного суду м. Києва вартість частки відповідача у спільному майні у загальному розмірі 356 196,00 грн. Зазначене підтверджується наданою стороною позивача квитанцією від 31.07.2025р. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 818,53 грн.

Outcome: approved