Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: [PERSON] звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області через свого представника Солодкову С.І. з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до усної домовленості у 2012 році, яка була досягнута між позивачем та відповідачем, як власником будинку, розташованого в [ADDRESS] , вони дійшли згоди про продаж його будинку позивачу та її сім`ї за 30 000,00 доларів США. Так як у позивачки не було повної суми, вони з відповідачем домовились про сплату коштів частинами в розстрочку. Цей договір вони намагалися оформити офіційно навіть пішли до нотаріальної контори, але у нотаріуса відповідач відмовився підписувати договір купівлі-продажу, пояснивши це тим, що за це треба платити великі кошти. Пізніше стало відомо, що відповідач не міг вчиняти ніяких дій, так як не був власником даної будівлі, а став ним лише в травні 2015 року. До 2015 року позивачкою та її сім`єю було сплачено відповідачу кошти в розмірі 6 000,00 доларів США та його сестрі 4 000,00 доларів США, що в загальному розмірі становить 10 000,00 доларів США. Також позивачка зробила ремонт в будинку, встановила водний насос, вчасно сплачувала комунальні платежі, так як відповідач запевнив, що будинок обов`язково стане їхнім. Весною 2015 року відповідач звернувся до позивачки про виселення її з будинку, оскільки він має намір продати його іншим людям. Оскільки, стороною позивачки було внесено відповідачу кошти в розмірі 6 000,00 доларів, то вона попросила повернути їй безпідставно сплачені кошти, проте відповідач почав залякувати їх правоохоронними органами, а потім взагалі відключив світло та газ, хоча заборгованості по комунальним послугам не було. 12 червня 2015 року відповідач написав письмове звернення до позивачки про виселення її та її сім`ї з його будинку, в цьому зверненні визнав факт про усну домовленість про купівлю-продаж його будинку та те, що він отримав кошти від позивачки в розмірі 6 000,00 доларів США. 11.06.2015 року позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження відносно відповідача та відповідно до постанови від 24.11.2014 року дане кримінальне провадження було закрите. В ході досудового розслідування відповідач визнав факт отримання ним коштів від позивачки. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача в усній формі та у телефонному режимі про повернення коштів. Проте відповідач не реагує на дані звернення. 24.03.2025 року позивач звернулась з письмовою вимогою до [PERSON] , яка була отримана ним 24.03.2025 року, але кошти не були повернені. Тому позивачка була змушена звернутись до суду за захистом прав. Сторони в судове засідання не з`явилися. 03.03.2026 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують. Раніше в судовому засіданні не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку в разі неявки відповідача. Відповідач неодноразово повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином шляхом направлення повістки на адресу його реєстрації. Рекомендовані повідомлення повернулися із відміткою: «вручено особисто». Додатково відповідача було повідомлено шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду. Відтак, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, зі згоди позивача, та враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: 20.05.2025 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області позовну заяву залишено без руху на надано позивачу термін на усунення недоліків. 23.05.2026 року від представника позивача надійшла заява на усунення недоліків. 17.06.2026 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з викликом сторін. 22.09.2025 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області витребувано із Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області матеріали кримінального провадження №12016250270000206 від 16.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. 01.12.2025 року через канцелярію суду із Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області надійшли матеріали кримінального провадження. 22.01.2026 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до розгляду по суті. 03.03.2026 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Встановлені судом обставини: Матеріалами справи підтверджується наступне. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2015 року, [PERSON] є власником житлового будинку та об`єктів нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] в розмірі 1/1 частки. 03.09.2012 року [PERSON] отримав від квартирантів 2000,00 доларів США, проте суд звертає увагу, що в даній розписці не зазначено від кого саме отримав відповідач кошти. 14.05.2013 року [PERSON] було складено розписку про те, що він отримав від [PERSON] 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США та 19 травня ще 500 (п`ятсот) доларів США. 11 червня 2015 року [PERSON] звернулась із заявою до Черкаського РВ УМВС України в Черкаській обл. про порушення кримінального провадження за ч. 4 ст. 190 КК України та визнання її потерпілою стороною. 24.11.2016 року постановою закрито кримінальне провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального провопорушення. 12.06.2025 року [PERSON] звернувся із письмовим зверненням до [PERSON] про виселення з його будинку протягом семи календарних днів та передати йому домоволодіння та земельну ділянку в належному архітектурно-технічному стані, повідомити його про реквізити для перерахування грошових коштів в сумі 19 200,00 грн, що було еквівалентом 2 400 доларів США на момент отримання коштів, які залишилися після відрахування за оренду його приватного домоволодіння та земельної ділянки. [PERSON] повідомляє, що відповідно до усної домовленості, яка була досягнута між сторонами, вони дійшли угоди щодо продажу домоволодіння за адресою [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , за ціною 30 000 доларів США та сплати цієї суми рівними частинами щороку по 10 000 доларів США протягом трьох календарних років, тобто до серпня 2015 року. В разі відмови в подальшому купляти його будинок ними було обумовлено оплата оренди за проживання в цьому домоволодінні та користуванні земельною ділянкою в розмірі 800 грн, що було еквівалентом 100 доларів США. Із звернення вбачається, що [PERSON] підтверджує факт отримання ним коштів від [PERSON] в загальному розмірі 6 000 доларів США, проте оскільки він не отримав в строки визначені сторонами, залишок коштів і враховуючи, що вони проживали в будинку 34 місяці , а орендна плата становить 100 доларів США щомісяця, загальна сума за оренду становить 3 400 доларів США. 12.10.2015 року [PERSON] звернулась із заявою до Мошнівської сільської ради про врегулювання ситуації, що склалась між нею та [PERSON] . Відповідно до рішення Мошнівської сільської ради від 22.10.2015 року № 43 вирішили наступне: так як питання щодо неправомірності дій [PERSON] не відноситься до компетенції сільської ради рекомендують [PERSON] звернутись до правоохоронних органів та суду щодо захисту своїх прав та інтересів згідно чинного законодавства. Відповідно 03.11.2015 року на адресу [PERSON] було направлено дане рішення, для відома. 17.11.2015 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області позовні вимоги [PERSON] частково задоволено та суд ухвалив виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] та зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні домоволодінням [PERSON] . 11.02.2025 року [PERSON] звернулась із заявою до Начальника слідчого відділу ЧРУП Васильєва О.В. про ознайомлення із матеріалами кримінального провадження та надання копії постанови про закриття кримінального провадження. 13.03.2025 року [PERSON] надійшла відповідь від Начальника слідчого відділу ЧРУП разом із повідомленням про закриття кримінального провадження та відповідною постановою від 24.11.2014 року. 24.03.2025 року [PERSON] звернулась із вимогою до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів. 28.03.2025 року вимогу отримано відповідачем, проте дана вимога була залишена без виконання. Норми права, що підлягають застосуванню: За змістом статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, й про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Відповідно статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй Постанові від 21 квітня 2021 року по справі № 639/224/16-ц зазначає: «Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вищенаведене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/13288/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 367/551/16-ц, від 21 листопада 2018 року № 388/688/16-ц. Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93) встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення статті 1212 ЦК України, належним виконанням зобов`язання зі сторони боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18». Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та повноті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує факту складання ним розписки та отримання від позивачки коштів, також відповідачем не заперечується та обставина, що дані кошти ним не повернуті позивачу. Отже, факт отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в розмірі 6 000 доларів США, як сплату частини коштів за домоволодіння, з метою подальшого укладання договору купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] визнається сторонами і підтверджується даними письмових розписок. Також при дослідженні матеріалів справи вбачається, що [PERSON] пояснював, що відповідно до вищевказаної усної домовленості, яка була досягнута між сторонами, він не отримав в строки визначені сторонами іншу частину коштів за купівлю-продаж будинку, а тому враховуючи, що позивач та її сім`я проживали в будинку 34 місяці, вважав, що орендна плата становила 100 доларів США щомісяця, загальна сума за оренду становить 3 400 доларів США. Проте безпосередньо відповідачем до суду не надано жодних доказів про укладення такої угоди. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Оскільки, договір купівлі-продажу житлового будинку, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, та вони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 251 040 грн, що є еквівалентом 6 000 доларів США, є нічим іншим ніж авансом, який підлягає поверненню позивачу. Такі правові висновки сформовані Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, та в подальшому підтримувалися Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 128/1885/14-ц та від 27 листопада 2019 року у справі № 520/6286/16-ц та в інших. Отже, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач не надавав до суду доказів про виконання свого зобов`язання, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи задоволення позовних вимог та відсутність вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки судового збору, суд вважає за можливе залишити сплачений позивачем судовий збір за останнім.

Outcome: approved