Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У жовтні 2025 року адвокат Драчук С.Л. в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 111 146 доларів США боргу за договором позики від 20 грудня 2021 року, з яких 46 700 доларів США основного боргу та 64 446 доларів США процентів за користування позикою за період з 20 грудня 2021 року по 20 жовтня 2025 року. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 20 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу на особисті потреби 46700 доларів США, які останній мав повернути 20 грудня 2022 року та сплатити проценти за користування позикою в сумі 3% на місяць. На підтвердження своїх зобов`язань за договором позики відповідач того ж дня написав розписку. У зазначений строк гроші не повернув й у добровільному порядку повертати борг відмовляється, а тому просив стягнути з нього на свою користь основну суму боргу в сумі 46700 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на день звернення до суду 1 949 725 грн та 64 446 доларів США відсотків, що еквівалентно по курсу НБУ станом на день звернення до суду 2 690 620,50 грн за період 20 грудня 2021 року по 20 жовтня 2025 року. У відзиві на позов представник відповідача адвокат Кузина М.С. просила у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми боргу в сумі 33 621 доларів США та 64 446 доларів США відсотків за користування позикою відмовити. Стверджувала, що нарахування відсотків за користування позикою за межами строку кредитування, тобто з 21 грудня 2022 року не відповідає вимогам ст.1048 ЦК України, а тому загальна сума відсотків має становити 16 813 доларів США. Крім того, відповідачем в період з січня 2022 року по січень 2025 року погашено суму позики в розмірі 50433 доларів США, однак позивач ухилився від надання розписок на підтвердження повернення цих коштів. У судовому засіданні представник позивача адвокат Драчук С.Л. просив позов задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що повернення коштів відповідачем на суму 50433 грн не підтверджено належними і допустимими доказами, а надані його представником чеки про перерахування коштів 23 грудня 2022 року, 01 листопада 2022 року та 03 листопада 2022 року на загальну суму 11519 грн не містять призначення платежу, а тому ураховуючи наявність інших боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, неможливо встановити, на погашення якого договору позики вони сплачені. Представник відповідача [PERSON] просила у задоволенні позову в частині стягнення позики на суму 50433 доларів США, а також відсотків за період з 20 грудня 2022 року відмовити з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази, суд уважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 20 грудня 2020 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] на придбання обладнання грошові кошти в сумі 46700 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 грудня 2022 року та сплатити проценти за користування позикою в сумі 3% на місяць, на підтвердження своїх зобов`язань за договором позики відповідач того ж дня написав розписку. До обумовленого строку відповідач не виконав цього обов`язку. Зазначені обставини підтверджуються розпискою [PERSON] від 20 грудня 2021 року, оригінал якої зберігався у позивача та наданий ним для огляду у судове засідання. Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін В силу статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В силу ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1, ч.5 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Чинне законодавство встановлює презумпцію належності виконання боржником зобов`язання за договором, у тому числі зобов`язання за договором позики. Тобто, наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку за договором. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його договірного зобов`язання. Зі змісту боргової розписки від 20 грудня 2021 року вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 46700 доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 20 грудня 2022 року, сплатити проценти за користування позикою в сумі 3% на місяць. Отже, між сторонами виникли відносини позики. Оригінал розписки на момент подачі позову знаходився у [PERSON] , що свідчить про неповернення відповідачем позики. Факт отримання коштів за вказаним договором відповідачем не оспорюється. Досліджені судом докази вказують на те, що [PERSON] не виконав свій обов`язок з повернення [PERSON] суми позики, а тому з нього на користь позивача підлягають стягненню неповернуті грошові кошти в межах заявлених позовних вимог в сумі 46700 доларів США. Твердження представника позивача адвоката Кузиної М.С. про повернення позивачу [PERSON] 50433 доларів США будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджується. Надані представником відповідача квитанції чеки про перерахування коштів 23 грудня 2022 року, 01 листопада 2022 року та 03 листопада 2022 року на загальну суму 11519 грн не містять призначення платежу, а тому ураховуючи наявність інших боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, неможливо встановити, на погашення якого договору позики вони сплачені. Позивачем до стягнення заявлена заборгованість в розмірі 46 700 доларів США основного боргу та 64 446 доларів США процентів за користування позикою. Указана заборгованість за відсотками нарахована за період з 20 грудня 2021 року по 20 жовтня 2025 року. Однак, як убачається зі змісту розписки, складеної на підтвердження укладення договору позики сторони передбачили, що строк позики становить один рік і датою повернення позики є 20 грудня 2022 року. При цьому, умовами договору позики не передбачено нараховування відсотків після закінчення терміну дії договору. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Отже, з врахуванням викладеного, слід дійти висновку, що за договором позики від 20 грудня 2021 року відсотки за користування грошовими коштами можуть бути нараховані лише протягом року, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості по відсотках за користування позикою за цим договором, з урахуванням умов договору щодо розміру відсотків за користування коштами (3% на місяць) та розміру наданої позики (46 700 доларів США), яка відповідачем не повернута, складає 16812 доларів США (46700 х 3% х 12 місяців =16812). Отже, розмір відсотків, які мав сплатити [PERSON] за користування позикою, становить 16812 доларів США. Стягуючи з відповідача суму боргу у іноземній валюті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Висновок про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, який суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. Оскільки предметом договору позики від 20 грудня 2021 року були грошові кошти саме в іноземній валюті (долари США), тому [PERSON] зобов`язаний повернути позику саме у доларах США, а тому суд не визначає еквівалент у гривні, як заявлено позивачем у позові. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 63512 доларів США, що складається з 46700 доларів США основного боргу та 16812 доларів США відсотків за користування позикою за період з 20 грудня 2021 року по 20 грудня 2022 року. При розподілі судових витрат суд враховує положення ч.6 ст.141 ЦПК України, згідно якої, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При подачі позову [PERSON] мав сплатити 15140 грн судового збору (1% від ціни позову в сумі 4 640 345,50 грн, що еквівалентно 111 146 доларів США за курсом НБУ станом на дачу подачі позову 21.10.2025, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), однак, як особа з інвалідністю ІІ групи, він звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Ураховуючи, що позов заявлено на суму 111 146 доларів США, задоволено на суму 63 512 грн, тобто на 57,14%, а тому на підставі ст.141 ЦПК України судовий збір пропорційно до задоволених вимог, тобто в сумі 8651 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial