Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У квітні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз Збут» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання природного газу у якому просить суд стягнути з нього заборгованість за послуги постачання природного газу за період з 01.08.2021 року по 31.01.2022 рік у розмірі 61 089,94 грн., 3% річних у розмірі 723,04 грн., інфляційні витрати в розмірі 2228,3 грн. та витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 481 гривень 00 копійок. Позовна заява вмотивована тим, що позивач виступає постачальником природного газу для споживачів, розташованих в Київській області. Між позивачем та відповідачем було укладено публічний договір №0800101035 відповідно до якого позивач зобов`язувався відповідачу постачати природний газ у необхідних для нього розмірах, а відповідач зобов`язувався своєчасно оплачувати позивачу вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Однак в порушення вимог договору відповідачем не проведена оплата за спожитий природний газ, внаслідок чого утворилася заборгованість за отримані послуги. Ухвалою судді від 13.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі. 04.09.2022 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до ТОВ «Київоблгаз Збут» про визнання договору недійсним. Свої вимоги обґрунтував тим, що підпис в заяві про приєднання не ставив та в цілому не укладав договір №0800401035, тому просить визнати його недійсним. Протокольною ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.10.2022 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.06.2024 року призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання на 12 годину 00 хвилину 18.07.2024 року. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18.07.2024 закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позову пославшись на те, що його довіритель за вказаний період не отримував послуги з газопостачання та договору не укладав. Відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Заслухавши представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові матеріалів цивільної справи суд дійшов наступного висновку. Відносини, які виникли між сторонами спору, є правовідносинами, пов`язаними з постачанням та споживанням природного газу, та регулюються ЦК України, Кодексом газорозподільних систем, Законом України "Про ринок природного газу", Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30 вересня 2015року, та іншими нормативно-правовими актами України. НКРЕКП постановою № 2496 від 30.09.2015 затвердила Правила постачання природного газу, відповідно до п. 17 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про ринок природного газу" від 09.04.2015 р. В Розділі III Правил постачання природного газу побутовому споживачу зазначено, що постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що до комунальних послуг належать в тому числі послуги з постачання та розподілу природного газу. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що ринок природного газу - це сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), розподіл природного газу - це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу. Відповідно до абз. 1, 2 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Згідно з п. 1, 2 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про ринок природного газу" споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.6). Згідно заяви приєднання до умов договору постачання природного газу від 15.09.2019 року [PERSON] приєднується до умов договору з ТОВ «Київоблгаз збут» (адреса об`єкта:[ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] ) (т.1 а.с.117). Відповідно до висновку експерта за результатами судової почеркознавчої експертизи №27018/23-32 від 26.04.2024 року, підпис в графах "підпис Споживач,який підтверджує його згоду" та «особистий підпис» на Заяві приєднанні до умов договору постачання природного газу №0800401035 від 15.01.2019, виконані не [PERSON] , а іншою особою (т.2 а.с 10-14). Однак сам по собі факт відсутності підпису відповідача на заяві-приєднанні або неукладення договору у письмовій формі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати житлово-комунальних послуг, якщо він фактично користувався такими послугами. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що за адресою проживання відповідача здійснювалося постачання природного газу, а обсяг споживання природного газу за період з серпня 2021 року по лютий 2022 року становив 7645,8 куб.м. Вартість спожитого природного газу за вказаний період складає 61 089,94 грн. Доказів, які б свідчили про відсутність фактичного споживання природного газу відповідачем або про припинення постачання газу до житлового будинку за зазначеною адресою у спірний період, суду не надано. На підтвердження доводів щодо відсутності газопостачання відповідачем за первісним позовом було надано відеозапис, проте з його змісту неможливо встановити факт відсутності підключення житлового будинку до мережі газопостачання, оскільки на відеозаписі відображено, як невстановлена особа пересувається автомобілем по невстановлених вулицях та здійснює зйомку навколишньої місцевості, що не дає можливості ідентифікувати місце зйомки, об`єкт нерухомості чи обставини, які могли б свідчити про відключення будинку відповідача від газопостачання. Отже, наданий відеозапис не є належним та допустимим доказом у розумінні статей 7678 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається відповідач. З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] фактично користувався послугами з постачання природного газу, а тому відповідно до вимог законодавства зобов`язаний оплатити їх вартість. Відповідно до розрахунку заборгованості за послуги з постачання природного газу, наданим позивачем за первісним позовом, у відповідача виникла заборгованість за газопостачання за період з серпня 2021 року по лютий 2022 рік, за який він спожив 7645,8 м. куб. газу. Заборгованість за цей період становить 61 089,94грн. (а.с.4,5). За ч 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене у відповідача виникла заборгованість у виді 3% річних від простроченої суми за несвоєчасну сплату спожитого природного газу за період з 26.09.2021 по 16.02.2022 в розмірі 723,04 грн. (61089,94*3%*144/365/100) та інфляційні витрати в розмірі 2 228,3 (100,9/100)х(100,8/100)х(100,6/100)х(101,3/100)=1,03647х61,089,94х1,03647-61089,94). З огляду на це, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за послуги розподілу природного газу у розмірі 61 089,94 грн., 3% річних в розмірі 723,04 грн., інфляційні витрати в розмірі 2 228,3 грн., а всього 64 041,28 грн. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України, зазначено про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У разі, якщо сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. У статті 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зроблений висновок, що основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. Враховуючи вищенаведене та сталу практику Великої Палати Верховного Суду, зустрічний позов про визнання недійсним договору з підстав підроблення підпису не може бути задоволений, оскільки вказана обставина може свідчити лише про неукладеність правочину. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджени х між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6Конвенції про захист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Усі інші доводи сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Судові витрати вирішити на підставі ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved