Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис, стосовно [PERSON] , [INFO] , на строк до шести місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборону наближатися на відстань ближче ніж 100 м до місця проживання та перебування постраждалої особи, [PERSON] , строком на 6 місяців; заборону особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона перебуває чи проживає у місці, яке йому не відоме строком на 6 місяців; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців; обмеження спілкування з дитиною [PERSON] строком на 6 місяців. Свою заяву обґрунтовує тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . 29.01.2026, [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного та/чи наркотичного сп`яніння, вчинив відносно неї домашнє насильство, а саме: кидався в бійку, під час якої ударив по лицю, ображав, погрожував фізичною розправою, маніпулював дитиною, погрожував відібрати її. Відносно [PERSON] поліцією складено терміновий заборонний припис, як на кривдника. Образи та погрози не припинилися, [PERSON] регулярно турбує її дзвінками з погрозами фізичною розправою, смс-повідомленнями, незапланованими візитами, через що заявниця постійно знаходиться у стресах та переживаннях за своє життя та здоров`я. Починаючи з 2023 року вона неодноразово потерпіла від психологічного та фізичного насильства зі сторони свого чоловіка. Термінові заборонні приписи жодного успіху не дали і з його сторони психологічне домашнє насильство не припиняється. Ухвалою суду від 18 лютого 2026 року по справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні заявниця підтримала доводи заяви та пояснила, що з 02 лютого 2026 року веде переписку з лікарем третьої лікарні щодо стану здоров`я її чоловіка. Вона боїться його, їй від нього надходять телефонні погрози про те, що він вб`є її, забере дитину. Вона записала телефонну розмову між ними 07.01.2026, в якій він погрожував їй та її подрузі фізичною розправою, вимагав впустити в квартиру, віддати дитину, через те що, на його думку, дитина перебуває у антисанітарних умовах. [PERSON] викликав поліцію до неї з дитиною та подругою 06.01.2026. Поліція зазначила, що дитини перебуває в нормальних умовах. [PERSON] дитині не погрожував, проте вона його боїться, адже він кричить у присутності дитини. Заінтересована особа та його представник у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлялися, причин неявки не повідомили. Суд, вислухавши пояснення заявниці, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про шлюб 23.06.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно постанови Шевченківського (Дзержинського) районного суду м.Харкова від 22.02.2023 у справі №638/7546/22 [PERSON] 07.12.2022, знаходячись за місцем мешкання, вчинив насильство фізичного характеру і відношенні дружини [PERSON] , а саме: наніс удари по кінцівках. Згідно постанови Шевченківського (Дзержинського) районного суду м.Харкова від 23.03.2023 у справі №638/2192/23 07.03.2023 [PERSON] вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно [PERSON] повторно протягом року. Також, відносно [PERSON] було складно чотири термінові заборонні приписи №474285, №164148, 164149. Частиною 1 статті 270 ЦК України, визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких колишнє подружжя; особи, які мають спільну дитину (дітей). Статтею 1 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено наступні терміни, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», постраждала особа має право на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності). За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Суд приймає за належний та допустимий доказ запис телефонної розмови наданий заявницею, оскільки судом він досліджений в сукупності з іншими доказами та в цілому узгоджуються з іншими доказами по справі. Встановивши фактичні обставини справи, в сукупності з дослідженими належними та допустимим доказами, які наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про доведеність факту домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», якому піддавалась заявниці, а саме психологічне насильство, що виражалось у словесних погрозах, погрозах відібрання дитини, що викликало у постраждалої особи побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе. Зміст записаної телефонної розмови можно кваліфікувати як домашнє насильство у формі психологічного насильства, що небезпідставно викликає у заявниці побоювання за свою безпеку, враховуючи характер використання мовних засобів. Також, судом оцінено вірогідність продовження та повторного вчинення домашнього насильства та встановлено ризики їх повторення, про що також свідчить зокрема і відсутність щирого каяття у [PERSON] і не усвідомлення того що залякування навіть без застування фізичного насилля теж є насиллям, проте не фізичним, а психологічним, що може призвести до негативних наслідків у заявниці, а відтак з метою захисту прав заявника від насильства, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви. Разом з тим, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Незважаючи на те, що заявницею не надано доказів та судом не встановлено фактів вчинення насильства стосовно дитини після 07.03.2023, проте вчинення психологічного насилля відносно заявниці у присутності дитини, що встановлено судом, чинить негативний вплив на психіку дитини, внаслідок чого суд вважає за необхідне обмежити спілкування з дитиною на строк 1 місяць. Частиною 2 статті 350-6 ЦПК України визначено, що у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Вирішуючи питання щодо строку дії обмежувального припису, суд враховує, що строк дії обмежувального припису має бути пропорційним і достатнім та визначається судом із урахуванням оцінки ризиків, так максимальний строк дії обмежувального припису за обставин, встановлених у справі, суд вважає співмірним та виправданим тимчасове втручання в особисті права заінтересованої особи строком на 6 місяців, що не завдасть істотної шкоди правам останнього та буде достатнім часом для обміркування своєї поведінки. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial