Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 03.08.2025 року поліцейським УПП в Рівненській області ДПП Шемедюком О.Л. відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП. У подальшому постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.09.2025 року провадження у справі стосовно позивача за ч.1 ст. 130 КУпАП було закрите за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Позивач зазначає, що в результаті незаконних дій поліцейського Шемедюка О. йому була заподіяна моральна шкода. Працівник поліції неналежним чином виконував свої службові обов`язки, безпідставно зупинив автомобіль під керуванням позивача, необґрунтовано склав протокол про адміністративне правопорушення, безпідставно притягнув позивача до адміністративної відповідальності. У зв`язку з неправомірним діями поліцейських позивачеві була заподіяна моральна шкода в розмірі 10000 грн. через хвилювання позивача щодо безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності. Ця сума визначена з урахуванням того, що позивачеві необхідно хоч якось загоїти отримані душевні страждання та моральні переживання, а також відносити свій психічний стан. Також позивач вимушений витрачати свій час на підготовку процесуальних документів. Зважаючи на наведене просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача подала суду відзив. Зазначає, що позивач не надав суду рішення суду, яким визнано протиправними рішення, дій або бездіяльність державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювача шкоди). Тобто факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Складання протоколу про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Таким чином рішення, в якому судом було б встановлено протиправність дій суб`єкта владних повноважень при складанні протоколу ЕПРТ № 410812 від 03.08.2025 року, ухвалене не було. Дії поліцейського Шемедюка О. при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача є законними. За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою. Відповідно до постанов Касаційного цивільного суду ВС: від 29.08.2018 у справі №686/16161/16-ц; від 04.07.2018 у справі №641/2328/17; від 23.01.2019 у справі №308/1990/16-ц; від 23.01.2019 №638/1413/17 висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювача шкоди). Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Все вищенаведене свідчить про відсутність неправомірних дій поліцейського УПП в Рівненській області ДПП Шемедюка О.Л. відносно позивача, які б могли завдати йому моральних страждань та переживань. Щодо необхідності доведення завдання моральної шкоди. У позовній заяві позивач висловлює позицію, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом з відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складення протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди проводиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь- які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Звертає увагу суду, що відповідно до статті 5 Закону України Про оперативно-розшукову діяльність визначено перелік органів, оперативні підрозділи яких можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення. Згідно ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції; Державного бюро розслідувань - оперативними, оперативно-технічними, внутрішнього контролю, забезпечення особистої безпеки; Служби безпеки України-контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів; Служби зовнішньої розвідки України - агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки; Державної прикордонної служби України -розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними; управління державної охорони-підрозділом оперативного забезпечення охорони виключно з метою забезпечення безпеки осіб та об`єктів, щодо яких здійснюється державна охорона; органів доходів і зборів -оперативними підрозділами податкової міліції та підрозділами, які ведуть боротьбу з контрабандою; органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України; розвідувального органу Міністерства оборони України-оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки; Національного антикорупційного бюро України - детективів, оперативно-технічними, внутрішнього контролю. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Оперативно-розшукову діяльність здійснюють виключно оперативні підрозділи кримінальної та спеціальної поліції, патрульна поліція оперативно-розшукову діяльність не здійснює. Відповідно до статей 1, 5 Закону України Про оперативно-розшукову діяльність, Закону України про Національну поліцію, Положення про Департамент патрульної поліції Національної поліції України та відповідно Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. Виходячи із вищенаведеного, посилання позивача на Закон України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду стосовно відшкодування моральної шкоди є помилковим та таким, що не підлягає застосуванню в даному випадку. Відшкодування моральної шкоди на підставі частини 1 статті 1176 ЦК України і Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду здійснюється лише у разі закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Застосування в даному правовому випадку норм статей 1167, 1174 ЦК України, за відсутності доведення позивачем заподіяння йому моральних страждань органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду, бо саме вони і ніхто інший виступають суб`єктами відповідних правовідносин згідно вказаних статей, є помилковим та недоречним. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Інших доказів порушення прав і законних інтересів позивача надано не було. Оскільки заподіяння моральної шкоди є основним предметом доказування у даній справі, а співробітник, що склав протокол про адміністративне правопорушення, відносно позивача, не має відношення до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а також, відсутність заподіяння шкоди, як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки, застосування правових норм та доказів, на які посилається позивач, до даних правовідносин є неможливим та є підставою для відмови у задоволенні позову. В контексті спірних правовідносин звертає увагу суду на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на безпідставність заявленого позову просить суд відмовити в його задоволенні. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, що у ньому викладені. Зазначили, що до справи були надані два диска з відеофіксацією події, надали суду детальний опис часу подій з вказівкою обставини які, на їхню думку, свідчать про неправомірність дій поліцейських. Тому просять суд задоволити позов. В останньому судовому засіданні, через збій роботи підсистеми ВКЗ по всій Україні, подали заяву про подальший розгляд справи без їх участі. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала з підстав, що виклала у відзиві. Додала, що ознайомлена з відеозаписами, що додані до справи. Вони не підтверджують неправомірність дій працівника поліції. Тому просить відмовити у задоволенні позову. В останньому судовому засіданні, через збій роботи підсистеми ВКЗ по всій Україні, подала заяву про подальший розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Обставини, встановлені при розгляді справи. Позивач о 02 год. 20 хв. 03.08.2025 року в м. Рівне по вул. Соборна, 185, керував транспортним засобом автомобілем «Skoda» державний номерний знак [NUMBER] , та був зупинений працівниками поліції. Загальновідомим є фактом, що на території міста Рівне діє комендантська година, і позивач керував автомобілем під час дії комендантської години, що й слугувало причиною зупинки його автомобіля. Щодо даної обставини у позивача не було заперечень. Поліцейським Шемедюком О. Л. був складений протокол серії ЕПРТ № 410812 від 03.08.2025 щодо позивача за ч.1 ст. 130 КУпАП. Позивач пояснив, що він не згідний з тим, що відносно нього склали протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП. У вказаний вище час та день він керував автомобілем та був тверезим, після зупини автомобіля працівники поліції запропонували йому пройти медичне освідчення на стан наркотичного сп`яніння. На дану пропозицію він відмовився, оскільки наркотичних засобів ніколи не вживав та поспішав разом з дружиною та дитиною на залізничний вокзал, щоб посадити дитину на потяг до Львова, оскільки вона їхала у дитячий табір. Також працівники поліції хотіли відвезти його в ТЦК. Відповідно до ст. 221 Кодексу України про адміністративні правопорушення судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 130 КУпАП. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.09.2025 року у справі № 569/17528/25 провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрите у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Суд зазначив, що факт порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, що виразилось в керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, об`єктивними доказами не підтверджено та спростовано поясненнями [PERSON] , висновком КЗ «РОЦПЗН» РОР № 747 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння від 03.08.2025, результатом токсикологічного дослідження № 754. Положення законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Згідно п. 1 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1376, складання протоколів про адміністративні правопорушення, протоколів про адміністративні затримання, протоколів про вилучення речей і документів, протоколів про огляд речей та особистий огляд, а також отримання пояснення від осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків здійснюють уповноважені на те посадові особи органів поліції. Таким чином, складання протоколу це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №712/7385/17 зазначено, що оскільки дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для позивача та не порушують його права, то вони окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржуються. Тобто протокол про адміністративне правопорушення не породжує правових наслідків, оскільки не встановлює права і обов`язки для учасників спірних правовідносин, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні статті 19 КАС України, а є лише підставою для подальшого вирішення питання щодо притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою. Відповідно до постанов Касаційного цивільного суду у складі ВС: від 29.08.2018 у справі №686/16161/16-ц; від 04.07.2018 у справі №641/2328/17; від 23.01.2019 у справі №308/1990/16-ц; від 23.01.2019 №638/1413/17 висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювача шкоди). Таким чином, необхідною підставою для стягнення з органу державної влади на користь позивача компенсації за завдану моральну шкоду є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб по відношенню до позивача, що встановлені відповідним рішенням суду. Висновки суду. Підставою для складання протоколу ЕПРТ № 410812 від 03.08.2025 року було те, що позивач мав ознаки наркотичного сп`яніння. Відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та Міністерством охорони здоров`я України 09.11.2015 № 1452/735, пункти 2-4, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці. Ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість. З наданих суду відеозаписів вбачається, що позивачеві неодноразово було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння, але він відмовлявся, вимагав складання протоколу про його затримання. Сам позивач покликається на те, що на 03:00:26 відеозапису наявна фраза поліцейського «що Ваші зіниці не реагують на світло». Також позивач мав тремтіння рук. Тобто у поліцейського були підстави вважати, що позивач керує автомобілем у стані наркотичного сп`яніння, тому ним і був складений протокол ЕПРТ № 410812 від 03.08.2025 року. Рішення суду, яким би було встановлено протиправність дій суб`єкта владних повноважень при складанні протоколу ЕПРТ № 410812 від 03.08.2025 року щодо позивача - ухвалене не було. Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 05.09.2025 у справі № 569/17528/25, на яку посилається позивач, не встановлено протиправності рішення, дій або бездіяльності поліцейського Шемедюка О.Л. Отже, дії поліцейського Шемедюка О.Л. щодо складання протоколу серії ЕПРТ № 410812 від 03.08.2025 року відносно позивача відповідають нормам чинного законодавства. Посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» стосовно відшкодування моральної шкоди є помилковим та таким, що не підлягає застосуванню в даному випадку. Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України «Про Національну поліцію», Положення про Департамент патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. Відшкодування моральної шкоди на підставі частини 1 статті 1176 ЦК України і Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснюється лише у разі закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні. При розгляді справи не встановлено: протиправність діяння працівника поліції; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень частини третьої статті 12, статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Наведені приписи дають підстави стверджувати, що суд не може виходити за межі вимог, викладених у позові, оскільки це порушує принципи диспозитивності судового процесу. Тобто, суд обмежений предметом та підставами пред`явленого позову та може вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких сторони звернулися до суду. У ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані докази оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. При розгляді справи не було встановлено, що права позивача були порушені, тому позов не підлягає до задоволення. Судові витрати. За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач був звільнений від сплати судових витрат, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, тому судові витрати покладаються на державу.

Outcome: dismissed