Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1239971 від 11 вересня 2025 року діє адвокат Василенко Любов Олександрівна, звернулась до Чечелівського районного суду міста Дніпра з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, що був укладений 02 листопада 2022 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Нововодолазьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 349. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона уклала шлюб з [PERSON] , що був зареєстрований Нововодолазьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 349. Від даного шлюбу подружжя має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Як вказала позивач, спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя. Фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, наразі вони мешкають окремо, спільного бюджету не ведуть. За твердженням позивача, між нею та [PERSON] втрачені почуття любові та взаємоповаги, відсутні спільні інтереси. Будь-яке налагодження сімейних стосунків, на думку [PERSON] , неможливе. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра, постановленої 07 жовтня 2025 року під головуванням судді Приваліхіної А. І. цивільну справу з єдиним унікальним № 204/10367/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано на розгляд до Нововодолазького районного суду Харківської області. 04 листопада 2025 року за вхідним № 6803/25-вх. з Чечелівського районного суду міста Дніпра надійшла цивільна справа з єдиним унікальним № 204/10367/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 листопада 2025 року з урахуванням приписів статті 32 Цивільного процесуального кодексу України позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі за клопотанням сторін. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу судом не вживалось Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася завчасно, відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалась правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Василенко Любов Олександрівну. Уповноважений представник позивача адвокат Василенко Любов Олександрівна у судове засідання також не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] з використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернулась на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 522/26-вх. від 23 січня 2026 року, відповідно до якої позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, розгляд справи провести за відсутності позивача та її представника на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання втретє не з`явився, хоча про дату час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно за останньою відомою адресою місця реєстрації, у тому числі у відповідності до частини 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. 25 лютого 2026 року [PERSON] направив на електронну адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-256/26-вх., відповідно до якої повторно просив відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що позивач у судові засідання не з`являється, оскільки знаходиться за кордоном, а він є особою з інвалідністю ІІ групи, тому не має можливості за станом здоров`я з`являтись у судове засідання, у яке не з`являється позивач. На підтвердження своїх доводів надав копію витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 166/25/1727/В, прийнятого 04 листопада 2025 року експертною комісією з оцінювання повсякденного функціонування Комунального некомерційного підприємства «Дергачівська центральна лікарня» Дергачівської міської ради, згідно якого [PERSON] з 25 серпня 2025 року відноситься до осіб з інвалідністю ІІ групи, та копію відповіді начальника відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції Віктора Вірьовкіна від 18 липня 2025 року № 115339, адресовану [PERSON] про те, що його звернення, зареєстроване в ІКС ІПНП за № 13651 від 07 липня 2025 року, розглянуто та повідомлено, що його дружина разом із малолітніми дітьми покину територію України 08 липня 2025 року через пункт перетину кордону «Грушів», тому подальший розгляд матеріалу припинено. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України). Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначені у статті 223 Цивільного процесуального кодексу України. Так, положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку сторона позивача та відповідач вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату судового розгляду справи, оскільки останні звернулись на адресу суду з різними клопотаннями, зокрема, представник позивача з заявою щодо можливості розгляду справи за їх відсутності, відповідача з заявою про відкладення розгляду справи. Надаючи оцінку доводам відповідача з приводу необхідності повторного відкладення розгляду справи та його неявки у судове засідання, суд виходить з наступного. Так, згідно з приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В даному випадку відповідач вкотре у судове засідання не з`явився посилаюсь на те, що у судове засідання не з`являється позивач, яка перебуває за кордоном, тому він вважає, що справа не може бути розглянута та розгляд справи підлягає відкладенню. Разом із тим, суд вважає за необхідне відмітити, що частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Як визначено у частині 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина 4 статті 62 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому відповідно до змісту частин 1 та 2 статті 64 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, представник, якій має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Судом встановлено, що у даній справі Головаш Наталія Миколаївна скористалась своїм процесуальним правом щодо участі у судовому засідання через свого представника адвоката Василенко Любов Олександрівну, яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1239971 від 11 вересня 2025 року, який ніяких обмежень на вчинення процесуальних дій не містить. Як визначено у пункті 3 частини 1 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В даному випадку, як свідчать наявні в матеріалах справи докази, сторона позивача скористалась своїм правом щодо можливості розгляду справи за їх відсутності й це є їх абсолютним процесуальним правом, яке не залежить від волі інших учасників процесу. Натомість відповідач не навів жодних об`єктивних обставин щодо неможливості розгляду справи без особистої участі позивача та її представника. Тимчасове перебування позивача у справі за кордоном ніяким чином не впливає на її право на звернення до суду, що є абсолютним правом кожної особи. Водночас, [PERSON] будучи належним чином обізнаним про наявність у суді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, а також не звертався до суду з клопотанням про надання строку на примирення та/або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у відповідності до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України. В даному випадку заяви відповідача про відкладення розгляду справи суд розцінює як намагання затягнути розгляд справи, строки якої обмежені законом. Так, статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1 та 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, основними засадами (принципами) цивільного судочинства, закріпленими у частині 3 наведеної норми права, є, зокрема: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом тощо. В даному випадку, дана справа перебуває на розгляді у суді тривалий час, протягом якого [PERSON] міг належним чином реалізувати свої процесуальні права, надати будь-які докази, сформувати свою правову позицію та направити будь-які клопотання для розгляду у судовому засіданні, чого зроблено не було, окрім клопотань про відкладення розгляду справи. Таким чином відповідачем на власний розсуд використано процесуальні права. Також, як вже зазначалось, [PERSON] не повідомляв суд будь-яким способом про бажання брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Натомість безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання Цивільного процесуального законодавства України щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 та від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, в яких зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що позивач та його представник, а також відповідач будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, вкотре не з`явились у судове засідання, натомість сторона позивача звернулась на адресу суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у ній доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами частини 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається із матеріалів справи, 02 листопада 2022 року [PERSON] , [INFO] , громадянин України, та [PERSON] , [INFO] , громадянка України, зареєстрували шлюб у Нововодолазькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що складено відповідний актовий запис № 349, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 18 грудня 2025 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Судом з`ясовано, що подружжя має на утриманні неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08 лютого 2024 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Батьками у вказаному свідоцтві про народження дитини вказано громадян України: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Із наданих стороною позивача заяв та змісту позову, судом не встановлено наявності у подружжя на утриманні спільних дітей віком до одного року, а також те, що позивач вагітна. Також відповідно до змісту позовної заяви судом було встановлено, що подружжя сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, кожен живе самостійним життям. На поступки примирення позивач не згодна, її представник направила на адресу суду заяву, відповідно до якої вказала, що сторона позивача наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач з клопотанням про надання строку на примирення до суду не звертався. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 5 Протоколу 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколу першого та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларує, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Також через призму, зокрема, статтей 5 та 8 вказаного міжнародного договору безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року у справі «Валліанатос та інші проти Греції» (заяви № 29381/09 та 32684/09) передбачено: «суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Крім того, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) встановлено: «що стосується права на приватне та сімейне життя, суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в пункті «с» частини 1 статті 16 Конвенції «Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок», а саме: забезпечення на основі рівності чоловіків і жінок однакових прав та обов`язків під час шлюбу і після його розірвання. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини. Таким чином, можливість припинення браку на підставі волевиявлення кожного з подружжя являється проявом принципу свободи браку і рівності подружжя. Оскільки вступ до браку здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Прийшовши до такого висновку також суд бере до уваги приписи статті 56 Сімейного кодексу України, які встановлюють, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу суд, відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 Сімейного кодексу України). За змістом указаної норми права заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України та небажання позивача відновити сімейні відносини, суд вважає за можливе позов [PERSON] задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved