Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . В обґрунтування позивач вказав, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у кімнаті [ADDRESS] з 31.07.2012. На відповідача [PERSON] був відкритий особовий рахунок з 01.11.2014. Борг складає 12 756, 04 грн. Відповідачі за цією адресою не проживають більше п`яти років, в кімнаті ніхто не мешкає, кімната опломбована. З посиланням нс ст. 72 ЖК України, просить визнати відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 25.09.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що [PERSON] після тяжкої тривалої хвороби помер [INFO] . Вона зареєстрована в спірній квартирі разом зі своїм батьком [PERSON] та проживала за адресою: [ADDRESS] з 31.07.2012. У серпні 2024 року вона вступила до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, тому періодично виїжджала до міста Києва. [PERSON] тривалий час тяжко хворів, тому він часто перебував на стаціонарному лікуванні, потребував додаткового догляду та піклування, для чого відвідував свою дружину і тому не міг знаходитися в квартирі весь час. Відповідач 2 вказує, що [PERSON] в квартирі проживав до своєї смерті, а [PERSON] - і до цього часу проживає. У квартирі залишаються речі сім`ї [PERSON] , техніка, цінне для неї майно. Відповідач2 наголошує, що жодного разу до квартири ніхто із сторонніх осіб, в тому числі, члени так званої комісії не входили, ніхто квартиру відповідача не оглядав. Кімната не опломбована, оскільки ніяких пломб на квартирі немає, а квартира знаходилася і знаходиться у вільному доступі для неї. Що стосується наявності заборгованості, то вона до 18.09.2024 була неповнолітня, питання сплати комунальних платежів вирішував її батько. Через хворобу [PERSON] можливо, не оплачував комунальні послуги. Проте заборгованість зі сплати комунальних послуг не є підставою для позбавлення осіб права користування житловим приміщенням, а позивач не звертався до відповідачів з вимогами про стягнення заборгованості. Треті особи правом подання пояснень не скористалися. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, місце та час розгляду повідомлені належним чином. Позивач, відповідач 1, представник відповідача 1, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради будь-яких заяв, клопотань не подали. Третя особа Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради подало заяву про розгляд справи без участі її представника. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] отримав право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ) на підставі ордера № 15 від 20.04.2000, що підтверджується корінцем ордеру від 23.02.2006, виданого Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «НАШ ДОМ». Зазначене житло є гуртожитком і належить до комунальної власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. За довідкою від 04.03.2025 № 175 КП «Жилсервіс-5» [PERSON] з 12.06.2000 зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] , його донька- [PERSON] з 31.07.2012 зареєстрована за цією адресою. За інформацією КП «Жилсервіс-5» , яка вказана у довідці від 06.02.2025, на ім`я [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER] у КП «Жилсервіс 5» ДМР з 01.11.2014 та не дійсний по теперішній час. Послуги призупинено з 01.02.2025. Борг складає 12756, 04 грн. В актах комісії КП «Жилсервіс -5» у складі майстрів КП «Жилсервіс-5 від 17.02.2025, 18.06.2024, 15.10.2024 зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у кімнаті 124. За даною адресою ніхто не мешкає більше 5 років Кімната опломбована. У зв`язку з чим, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] особами, які втратили право користування цим житловим приміщенням: кімнатою в кімнаті [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджуємся свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 08.10.2025, актовий запис № 4333. Відповідно до п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Оскільки позивач помер, тобто втратив цивільну правоздатність, а спірні відносини не допускають правонаступництва, тому провадження у справі у частині вимог до [PERSON] підлягає закриттю. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша ст. 58 ЖК України). На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. За приписами першої, другої ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такого ж правового висновку щодо застосування положень ст.ст. 71,72 ЖК України дійшов і Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, що враховуються судом у цій справі відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Водночас суд звертає увагу, що законодавство не встановлює вичерпного переліку поважних причин не проживання, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до довідки від 11.11.2025 № 036/729, виданої Київським національним університетом імені Тараса Шевченка, [PERSON] є студенткою 2 курсу денної форми здобуття освіти бакалаврського рівня вищої освіти спеціальності 091 Біологія та біохімія. Почала навчання 01.09.2024 , закінчення навчання-30.06.2028. Перевіряючи обставини відсутності відповідачки у гуртожитку, суд вважає, що навчання в університеті є поважною причиною непроживання у гуртожитку. За поясненнями представника відповідачки вона, має доступ до кімнати, проживає у кімнаті, у кімнаті знаходяться її речі. Суд ставить під сумнів надані позивачем Акти про непроживання, оскільки в них не містяться даних та інформації щодо причин непроживання, наявність чи відсутність у кімнаті особистих речей, оскільки сама по собі відсутність особи у кімнаті гуртожитку без з`ясування причин такої відсутності, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже, під час судового розгляду не встановлений безперервний період непроживання відповідачки у гуртожитку більше 6 місяців . Суд підкреслює, що виселення особи з житла або визнання такою, що втратила право користування, що має наслідком виселення є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання повинно бути пропорційним переслідуваній законній меті та відповідати нагальній суспільній необхідності. Також суд погоджується з доводами представника відповідача 2 заборгованість зі сплати комунальних послуг за приписами чинного законодавства не є підставою для позбавлення осіб права користування житловим приміщенням. Суд ще раз вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява N 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідачки іншого житла на території України, яке було б придатне для проживання, тому визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням не може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві, оскільки не відповідає принципу пропорційності в контексті статті 8 Конвенції. За правилами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради до [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed