Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самосійних вимог: Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] , відповідно до ордеру № 3736 серія А-1, виданого виконкомом Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 14.07.1976 р. була надана для заселення [PERSON] - батьку [PERSON] та його сім`ї: дружині [PERSON] та донькам: [PERSON] , [PERSON] . На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстровані позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Проте, відповідачка з 2018 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає. Відповідачка проживає в Російській Федерації. [PERSON] у 2023 р. отримала громадянство Російської Федерації. Відповідачка не заперечує проти добровільного зняття з реєстрації з квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується виданим дорученням від 11.02.2022 року, проте строк зазначеної довіреності сплинув, а приїхати на території України відповідачка не може. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має і взагалі ні на що нe претендує. Ніяких перешкод у проживанні відповідача позивачами не чинилося, вона добровільно давно поїхала з квартири. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачам перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача здійснює [PERSON] , повноцінно скористатися правом на приватизацію зазначеної квартири та інше. Просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 08.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив на позов та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходили. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання позивачі не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягають. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua/sud0819 в розділі «Виклики до суду». Представник третьої особи, Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради, до судового засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку «Електронного листа». Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , відповідно до ордеру № 3736 серія А-1, виданого виконкомом Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 14.07.1976 р. була надана для заселення [PERSON] - батьку [PERSON] та його сім`ї: дружині [PERSON] та донькам: [PERSON] , [PERSON] . На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстровані позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Проте, відповідачка з 2018 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачам перешкоди в користуванні житловою площею, скористатися правом на приватизацію зазначеної квартири. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації з 2018 року підтверджується довідкою від 13.11.2025 № 1008752, виданої ТОВ «Місто для людей Запоріжжя». Відповідачка проживає в Російській Федерації, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію за місцем перебування . [PERSON] у 2023 р. отримала громадянство Російської Федерації, що підтверджується паспортом, виданим ГУ МВС Росії по м. Москва, 17.03.2023. Відповідачка не заперечує проти добровільного зняття з реєстрації з квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується виданим дорученням від 11.02.2022 року , проте строк зазначеної довіреності сплинув, а приїхати на території України відповідачка не може. Отже, той факт, що відповідач не користується житлом, є її особистим вибором. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підставдля визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved