Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля»(далі - АТ «Лисичанськвугілля»), просить визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та АТ «Лисичанськвугілля»з 01.07.2022 року, у зв`язку із звільненням позивача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача внести до трудової книжки запис про звільнення позивача [PERSON] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що 02.04.2012 року позивача було прийнято на роботу в АТ «Лисичанськвугілля» на посаду підземного гірника третього розряду з повним робочим днем під землею. З 03.07.2022 року м. Лисичанськ віднесено до тимчасово окупованих територій Російською Федерацією. У зв`язку з активними бойовими діями АТ «Лисичанськвугілля» видано наказ від 01.07.2022 року № 126, яким з 01.07.2022 року призупинено дію трудових відносин з працівниками підприємства. Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою про припинення трудових відносин, однак відповіді не отримав. Згідно Листа Міністерства енергетики України позивачу рекомендовано звернутися до суду для оформлення одностороннього припинення трудових відносин, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про визнання трудових відносин припиненими. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями в порядку статті 33 ЦПК України 06 лютого 2026 року головуючим суддею по справі визначено суддю Галагана В.І. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а третя особа - правом подачі пояснень щодо позову у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ст. 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що 02.04.2012 року [PERSON] , [INFO] ,було прийнято на роботу в АТ «Лисичанськвугілля» на посаду підземного гірника третього розряду з повним робочим днем під землею, що підтверджено записами у трудовій книжці [NUMBER] . (а.с. 15-17) Згідно з Переліком територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих територій Російською Федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 (зі змінами), м. Лисичанськ з 03.07.2022 року віднесено до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України. Згідно Листа Міністерства енергетики України, за інформацією АТ «Лисичанськвугілля», наданою Листом від 10.10.2023 року № 01/12-17, АТ «Лисичанськвугілля» видано наказ від 01.07.2022 року № 126, яким з 01 липня 2022 року призупинено дію трудових договорів з працівниками підприємства, та позивачу рекомендовано звернутися до суду для оформлення одностороннього припинення трудових відносин. (а.с. 18) Відповідно до вимогст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободнікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України(даліКЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У ч. 2ст. 22 Кодексу законів про працю України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України , працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» місцезнаходження юридичної особи фіксується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань та є обов`язковими відомостями при реєстрації юридичної особи. Уст. 93 ЦК України визначено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місце знаходженням відповідача АТ «Лисичанськвугілля»: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Малиновського, б. 1. Згідно з Переліком територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих територій Російською Федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309 (зі змінами), м. Лисичанськ з 03.07.2022 року віднесено до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, ураховуючи положення норм діючого трудового законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та АТ «Лисичанськвугілля»з 01.07.2022 року, у зв`язку із звільненням позивача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та зобов`язання відповідача внести до трудової книжки запис про звільнення позивача [PERSON] , що є правом позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку, з огляду на видачу відповідачем наказу від 01.07.2022 року № 126 про призупинення з 01 липня 2022 року дії трудових договорів з працівниками підприємства, у зв`язку із віднесенням м. Лисичанськ з 03.07.2022 року до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про визнання трудових відносин припиненими, підлягають до задоволення. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Outcome: approved