Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

У квітні 2025 року представник АТ «ПУМБ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між АТ «ПУМБ» та [PERSON] 03.02.2016 на підставі кредитного договору № 26254019111279 видано кредитну картку з кредитним лімітом в гривнях, який пізніше було збільшено до 24700 грн. Відповідач своїх обов`язків не виконує, станом на 03.07.2025 його заборгованість перед позивачем складає 30236,34 грн., з яких: 22156.64 грн. заборгованість за кредитом; 8079.7 грн. заборгованість процентами. З огляду на це позивач просить суд стягнути на його користь заборгованість в загальному розмірі 30236,34 гривень та витрати на оплату судового збору. 21 листопада 2025 року ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін. Сторони у судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 03.02.2016 року [PERSON] підписано заяву №26254019111279 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з метою відкриття поточного рахунку та отримання кредитної картки із встановленням кредитного ліміту у розмірі 1000 грн. Підписанням цієї заяви сторони узгодили, що строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної карти встановлюються договором комплексного банківського обслуговування в залежності від типу кредитної карти. Згідно з довідкою АТ «ПУМБ» про збільшення кредитного ліміту наданого [PERSON] встановлено станом на 03.02.2016 в розмірі 1000 грн, з подальшим його збільшенням: станом на 15.04.2016 до 7000 грн; 06.07.2016 до 10000 грн; 18.05.2018 до 16300 грн; 14.11.2018 до 18400 грн; 15.03.2019 до 20500 грн; 17.10.2019 до 22600 грн; 14.02.2020 до 24700 грн; 27.02.2022 до 20194 грн; 03.03.2022 до 24700 грн. Згідно з виписки/особовому рахунку [PERSON] , який відкритий в АТ «ПУМБ», за період з 03.02.2016 по 03.07.2016 відповідач використовував кредитні кошти, частково повертав їх і сплачував проценти за користування ними. Відповідно до наданого АТ «ПУМБ» розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором №26254019111279 від 03.02.2016 станом на 03.07.2025 становить 30236,34 грн., з яких: 22156,64 грн. заборгованість за сумою кредиту, 8079,70 грн. заборгованість за відсотками. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статями 626, 628 ЦК України договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У статті 634 ЦК України договір приєднання визначений як договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілими всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19). Відповідно до статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі. Згідно з частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, роз`яснила, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з матеріалами справи, у заяві на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у ПУМБ від 03.02.2016, процентна ставка не зазначена. Також, матеріали справи не містять підтверджень, що [PERSON] підписуючи заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПУМБ, ознайомився та погодився з «Публічною пропозицією ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб», тобто умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами Банку, що існували на час укладення договору у позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами тощо. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Враховуючи те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг та відсутність у заяві домовленості сторін про сплату простроченого кредиту, відсотків за користування кредитними коштами тощо, суд вважає, що такі умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Надану позивачем «Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб», з огляду на її мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відтак, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками не підлягає до задоволення. Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач в судове засідання не з`явився та не надав суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача. Таким чином, враховуючи, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами, а також те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку відповідачем позивачу не повернуті, суд дійшов висновку, що відповідач порушив майнові права позивача, і, як наслідок, порушені права слід захистити, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 22156,64 грн. (заборгованість за тілом кредиту). Тому, у цій частині позов необхідно задовольнити. Так як позов задоволений частково 73,27%, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1755,09 грн. судового збору.

Outcome: partial