Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-24 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову посилається на те, що 03.08.2007 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNL0GK00006896, згідно з яким банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 32 625 доларів США строком до 02.08.2037, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Відтак, у порушення умов кредитного договору, а також статтями 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 01.07.2025 має заборгованість у розмірі 84 574,11 доларів США, яка складається з наступного: -25 321,06 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -39 442,52 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -7 150 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; -12 660,53 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Разом з цим, позивач користуючись своїми правами, просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0GK00006896 від 03.08.2007 у розмірі 64 763,58 доларів США (що становить 2 704 812,06 грн.), яка складається із 25 321,06 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 39 442,52 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом та понесені позивачем судові витрати. Ухвалою судді від 21.08.2025 позовну заяву за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без руху. Ухвалою суду від 26.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 01.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання не з`явився, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша і друга статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що 03.08.2007 між ПриватБанком та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNL0GK00006896, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок. Згідно п. 7.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 03.08.2007 по 03.08.2037 включно у розмірі 32 625 доларів США на наступні цілі: 25 000 доларів США на придбання нерухомості, 7 625 доларів США на сплату страхових виплатів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Сторонами у договорі обумовлено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Щомісячно в період сплати позичальник зобов`язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 310,36 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ними. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: видав відповідачу кредит у розмірі 25 000 доларів США, що підтверджується заявкою на видачу готівки № 01 від 03.08.2007. Судом встановлено, що відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо погашення суми кредиту та сплати інших платежів. Згідно з розрахунком заборгованості, поданого позивачем, станом на 01.07.2025 відповідач має заборгованість у розмірі 84 574,11 доларів США, яка складається з наступного: -25 321,06 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -39 442,52 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -7 150 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; -12 660,53 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Таким чином, матеріалами справи встановлено та доведено, що банк надав відповідачу кредит у розмірі 25 000 доларів США, а відповідач не виконав умови договору. Будь-яких належних, допустимих доказів відсутності боргу перед АТ КБ "ПриватБанк", відповідач суду не надав, про існування таких доказів не зазначив. Відповідачем не надано суду контрозрахунку заборгованості. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № DNL0GK00006896 від 03.08.2007 у розмірі 64 763,58 доларів США (що становить 2 704 812,06 грн.), яка складається із 25 321,06 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 39 442,52 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат у справі суд зазначає наступне. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір у розмірі 32 462,10 грн. Разом з цим, позивачу необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 32 457,74 грн. За таких обставин, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 32 457,74 грн. Позивач просив суд повернуто надмірно сплачений судовий збір у розмірі 4,36 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Оскільки позивачем сплачено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, суд вважає за необхідне повернути позивачу надмірно сплачені кошти в сумі 4,36 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved