Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Харкова із позовом до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.07.2012 року він уклав шлюб з відповідачем від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.07.2024 року. До розірвання шлюбу подружжя разом з донькою проживало у місті Харкові. На початку березня 2022 року після авіаційних ракетних ворожих обстрілів по місту Харкову, ним прийнято рішення вивезти дитину та дружину в Полтавську область. Наприкінці квітня 2022 року відповідач разом з донькою виїхала в Королівство Іспанія. В червні 2023 року відповідач з донькою повернулись до міста Харкова, однак спроби відновити шлюбно-сімейні відносини виявились марними, у зв`язку з чим 11.04.2024 року [PERSON] поїхала до Королівства Іспанії, а донька залишилась проживати в Харкові разом з батьком. Зазначає, що наразі зв`язок з відповідачем втрачено, він як батько самостійно виховує та утримує доньку. Всі питання щодо виховання, навчання, утримання, організації відпочинку вирішуються ним одноособово. Також з ними проживає його мати, яка допомагає по господарству. Вказує, що встановлення даного факту необхідне для самостійного вирішення побутових проблем задля інтересів дитини (лікування, організація відпочинку закордоном), що виникають з приводу навчання, виховання та проживання доньки, а також оформлення документів для соціальної допомоги. Встановлення даного факту не пов`язано з мобілізаційним питанням, оскільки він має право на відстрочку. Рішенням виконавчого комітету ХМР від 24.12.2024 року №606 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . [PERSON] навчається у приватному закладі освіти «Харківський ліцей «ШКОЛА ЛІБЕРТІ» Хаківської області». Оплату за навчання здійснює батько, а також здійснює усю комунікацію зі школою, відвідує батьківські збори, привозить до закладу освіти та забирає доньку. Крім того, зазначає, що він також самостійно супроводжує дитину до лікарні та декларація про вибір лікаря переукладена з ним. Вказує, що він зареєстрований фізичною особою - підприємцем, має стабільний заробіток. На обліку в наркологічній лікарні та за допомогою у психоневрологічний диспансер не звертався. На підставі викладеного позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідачем надано до суду заяву про визнання позову. Позивачем надані до суду письмові пояснення, в яких повідомив наступне. Зазначає, що фактично відповідач більше ніж півтора року не виховує, не утримує не приймає участі у житті дитини. Заявляти позов про позбавлення батьківських прав у військовий час вважає неналежним захистом інтересів дитини та бажає захистити дитину від додаткових психологічних травм. Все спілкування мами з донькою зводиться до поодиноких телефонних дзвінків (не частіше двох разів на місяць), на які дитина навіть не хоче відповідати.Організувати життя дитини без другого законного представника (матері) є юридично складним механізмом.Надати дозвіл вчителю на виїзд дитини закордон без нотаріально засвідченого волевиявлення матері є неможливим. Дитина бажає проводити канікули разом з однокласниками, однак від матері неможливо отримати дозвіл. Вказаний дозвіл повинен бути нотаріально посвідчений. Відповідачка не вчиняє жодних дій для надання такого дозволу. Таким чином він знаходиться в ситуації повністю залежній від волевиявлення відповідача, щоб організувати життєдіяльність доньки. Провести лікування дитини без згоди матері також є проблемою. У дівчинки виявили родимку на тілі, яка рекомендована до видалення. У державному закладі охорони здоров`я відмовились від видалення невусу, посилаючись на необхідність отримання згоди обох батьків. Вказує, що відповідач не спілкується з дитиною в розумінні виконання батьківського обов`язку відповідно до норм СК України. Спілкування з дитиною у форматі телефонного дзвінка один раз на тиждень (або один раз на два тижня) не може вважатися належною участю у вихованні, оскільки не забезпечує системної, безпосередньої та постійної участі у житті дитини.За півтора роки перебування закордоном відповідач жодного разу не перерахувала кошти на утримання доньки. [PERSON] не оплачує навчання дитини, не оплачує лікування дитини, не оплачує відпочинок дитини, не купує речі та взуття, не купує харчі. На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги. Представником третьої особи надані письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що Департамент служб підтримує позовну заяву [PERSON] щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.Так, малолітня [PERSON] , [INFO] , мешкає разом із батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створені належні умови для проживання та розвитку.Позивач приймає активну участь у вихованні дитини, та приділяє увагу здоров`ю дитини. Ухвалою суду від 23.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Ухвалою суду від 18.07.2025 року витребувано з Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради висновок щодо можливості самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Крім того, витребувати від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості про перетин громадянкою України [PERSON] , [INFO] , у період з 11 квітня 2024 року по теперішній час. Ухвалою суду від 30.09.2025 року повторно витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України докази по справі. Протокольною ухвалою суду від 13.11.2025 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про визнання позову у зв`язку із невідповідністю якнайкращим інтересам дитини. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, просила справу розглядати за її відсутності. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовної заяви. Опитана в судовому засіданні малолітня [PERSON] повідомила, що проживає з батьком та бабусею у двоповерховому будинку, по [ADDRESS] . Наразі навчається у 7 класі в приватній школі «Ліберті». Коли почалась війна вона разом з мамою виїхала до Іспанії, з мамою проживати не сподобалось, оскільки залишалась постійно сама, сама ходила до школи, мати часто сварилась на неї. Через рік мати привезла її до батька та поїхала закордон, де перебуває і на даний час. Зазначає, що з мамою спілкується пару разів на місяць, спілкування не дуже гарне. Вказує, що відвідує заняття з танців, за які сплачує батько, усі речі також купує батько. Мати нічого не купує та гроші не надсилає. Батько супроводжує до школи та до лікарів. Також повідомила, що мала поїхати у дитячий табір зі школою закордон, батько надав дозвіл, а мати не дала, в результаті чого виїхати не вдалось. Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо, у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.02.2013 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.07.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно відомостей наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] виїхала з території України 12.04.2024 року через пункт пропуску Ягодин. Данні щодо повернення останньої на територію України відсутні. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.2024 № 606 «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначено разом з батьком, [PERSON] . Малолітня [PERSON] , [INFO] , мешкає разом із батьком, [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створені належні умови для проживання та розвитку (акт обстеження умов проживання дитини від 06.12.2024). Згідно довідки КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 27.11.2024 року №1273, [PERSON] на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває. Згідно довідки КНП ХОР «Обласний психоневрологічний диспансер №3» від 17.11.2024 року, [PERSON] впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП ХОР «ОПНД №3» не звертався. Також, судом встановлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, та відповідно до податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця, сума доходу за три квартали 2024 року склала 1 725 884,91 грн. Відповідно до довідки з Приватного закладу освіти «Харківський ліцей «Школа Ліберті» Харківської області» №49 від 06.02.2025 року, [PERSON] , [INFO] , навчається в 6-Б класі Приватногозакладу освіти «Харківський ліцей «Школа Ліберті» Харківської області» з 2023-2024 навчального року. Комунікацію зі школою веде батько [PERSON] . Він відвідує індивідуальні зустрічі з класним керівником, підтримує спілкування з вчителями-предметниками в шкільному додатку, слідкує за академічною успішністю доньки. Дівчинка забезпечена необхідним для навчання: технікою, щоб мати доступ до електронного щоденника із завданнями та матеріалами, канцелярським приладдям. Договір про надання освітніх послуг укладений між Приватним закладом освіти «Харківський ліцей «Школа Ліберті» Харківської області» в особі керівника Яркіної Л.А. та [PERSON] , що підтверджується копіями відповідних договорів про надання освітніх послуг та договорів про надання допоміжних послуг у сфері освіти. Згідно копій платіжних інструкцій, наявних в матеріалах справи, [PERSON] здійснює оплату за освітні послуги, які надаються ФОП [PERSON] . Відповідно до копії довідки, наданої КНП «Міська дитяча поліклініка №14» Харківської міської ради, дитина [PERSON] , [INFO] , спостерігається в КНП «МДП №14» ХМР з народження. Декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, переукладена з батьком [PERSON] та лікарем педіатром поліклініки 15.05.2024 року. Впродовж 2024 року прийоми педіатра та спеціалістів поліклініки дівчинка відвідувала у супроводі батька або бабусі. Рекомендації лікарів виконувалися в повному обсязі. Мати дитини з приводу стану здоров`я своєї доньки [PERSON] на протязі 2024 року до поліклініки не зверталась. Також в матеріалах справи містяться копії квитанцій, згідно яких [PERSON] матеріально забезпечує малолітню доньку [PERSON] одягом, необхідними речами та медичними засобами. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК України). Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150, 151 СК України. За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.30 ЦК України). Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно з частиною другою ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України). За таких обставин, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини. Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В даній справі позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним доньки, але встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11.09.2024 року. Таким чином, враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з ним як батьком, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки. Його твердження про те, що відповідач проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє останню як матір, від обов`язку виховання та утримання її дитини. В свою чергу, перебування матері за кордоном, не вказує на неможливість її участі у вихованні дитини (спілкуванні дистанційно, наданні коштів для утримання та розвитку дітей, тощо). Відповідач не позбавлена батьківських прав щодо її дитини, вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема, статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, який самостійно виховує свою неповнолітню доньку. Більше того, встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем як батьком, на переконання суду, не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом такого факту не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, зокрема, можливості безперешкодного переміщення разом з дитиною без згоди матері по території держави та за її межами, а також, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дитини, в тому числі її майбутнім навчанням у вищих навчальних закладах, а також будь-якими іншими формальностями щодо неї. Доказів наявності таких обставин позивачем не доведено. При цьому суд зазначає, що відповідно до наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України, [PERSON] , [INFO] виїжджала за межі України 11.10.2025 року у пункті пропуску «М.-Подільський» (авто) та в`їхала на територію України 21.10.2025 року. Також під час судового засідання позивач повідомив та надав суду копії відповідних квитків, що в цей період він разом з донькою виїжджав закордон для відпочинку у Єгипту, що свідчить про можливість останнього безперешкодно переміщатись з донькою за межі України без згоди матері. Посилання на необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини для встановлення певного соціально-правого статусу - батька, який самостійно виховує та утримує дітей для отримання соціальної допомоги, позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови у запереченні такого статусу будь-якими органами державної влади, підприємствами, установами чи організаціями при його зверненні до таких з приводу вирішення будь-яких питань щодо своєї дитини, що, в свою чергу, порушувало б його права, а утримання та виховання батьком дитини є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначає позивач. Позивачем не наведено переконливих даних з посиланням на докази, які б свідчили, що матір утриманням, доглядом та вихованням дитини не займається. Більше того, надані суду інші письмові докази, також лише свідчать про проживання дитини сторін разом з батьком та не підтверджують факту невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків чи ухилення її від участі у вихованні та утриманні доньки. Суд також враховує і те, що впродовж останніх двох років, які, за твердженням позивача, він без участі матері виховує та утримує дитину, він не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів (ураховуючи, що дитина проживає з батьком), чи до органів опіки та піклування/суду з питанням про позбавлення відповідача батьківських прав, що у своїй сукупності не дає підстав для висновку про ухилення матері від виховання дитини і застосування позивачем можливих заходів реагування, передбачених законом. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, якщо підставами для такого факту є обставини, що визначені для позбавлення батьківських прав, а саме ухилення від виконання обов`язків із виховання та утримання дитини. Тобто якщо дії матері свідомі - вона має можливість займатися дітьми, але не хоче цього робити (винні дії чи бездіяльність матері), то спір повинен вирішуватися через позбавлення батьківських прав, однак, у цій справі такі вимоги не заявлені. Отже, беручи до уваги, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження порушення його прав, відсутністю необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed