Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . Після посвідчення договору дарування Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 01.11.2004 року було проведено державну реєстрацію нерухомого майна, проте у витязі помилково вказано, що квартира знаходиться у місті Херсоні, хоча вірно зазначено дані щодо реквізитів правовстановлюючих документів. В липні 2025 року [PERSON] звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності, але їй було відмовлено, оскільки під час проведення державної реєстрації органами бюро технічної інвентаризації було допущено помилку у назві міста де розташована квартира, що унеможливлює реєстрацію та відповідно позивачі не можуть підтвердити своє право власності на нерухоме майно. З 1 січня 2013 року в Україні запроваджено єдину державну інформаційну систему з відомостями про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти/суб`єкти цих прав - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Згідно з Інформації з Державного реєстру, яка сформована 01 серпня 2025 року за допомогою додатку «Дія портал послуг» інформація про реєстрацію квартири відсутня, що свідчить про те, що після 01.01.2013 року квартира нікому не відчужувалася. Крім того, в даній квартирі зареєстроване місце проживання позивачів, тому позивачі змушені звернутися до суду з даним позовом. Представник позивачів [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Просить суд задовольнити вимоги позову з урахуванням обставин викладених у ньому. Представник відповідача Скадовської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені обставини, суд вважає, що позов необхідно задовольнити повністю з огляду на таке. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . Право власності підтверджується копією договору купівлі-продажу від 05 червня 2001 року, а також договором дарування 1/3 частини квартири від 08 листопада 2002 року. Після посвідчення договору дарування Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 01.11.2004 року було проведено державну реєстрацію нерухомого майна, проте у витязі помилково вказано, що квартира знаходиться у місті Херсоні, хоча вірно зазначено дані щодо реквізитів правовстановлюючих документів. В липні 2025 року [PERSON] звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності, але їй було відмовлено, оскільки під час проведення державної реєстрації органами бюро технічної інвентаризації було допущено помилку у назві міста де розташована квартира, що унеможливлює реєстрацію та відповідно позивачі не можуть підтвердити своє право власності на нерухоме майно. Те, що в дійсності нерухоме майно на момент пред`явлення позову належить позивачам можна встановити з наступного. Так, з 1 січня 2013 року в Україні запроваджено єдину державну інформаційну систему з відомостями про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти/суб`єкти цих прав - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Згідно з Інформації з Державного реєстру, яка сформована 01 серпня 2025 року за допомогою додатку «Дія портал послуг» інформація про реєстрацію квартири відсутня, що свідчить про те, що після 01.01.2013 року квартира нікому не відчужувалася. Крім того, в даній квартирі зареєстроване місце проживання позивачів. У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає стаття 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачами права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачам вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи. Підставою звернення позивачів до суду є неможливість доведення перед компетентним органом, свого права власності на вказаний будинок. Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачам, але таке право не визнається, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачами в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Обраний позивачами спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів позивачів, які на законних підставах володіють належним їм нерухомим майном, проте не можуть це право підвередити перед третіми особами. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved