Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року у розмірі 10 759 грн 35 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 жовтня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронній формі було укладено договір кредиту № 6109039, підписаний електронним підписом позичальника, за умовами якого кредитодавець на засадах платності, строковості та зворотності перерахував грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 3 000 грн. [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. 27 лютого 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 91-МЛ, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» належні йому права вимоги за кредитними договорами до позичальників, зокрема за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року. Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача за зазначеним кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором кредиту, а саме непогашенням заборгованості ні на рахунок первісного кредитора, ні на рахунок позивача, останній просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року у загальному розмірі 10 759 грн 35 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 2 580 грн; відсотками - 7 879 грн 35 коп.; комісією - 300 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 2422 грн 40 коп. судового збору та 8 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не подав, заперечень проти позову та доказів погашення заборгованості не надав. ІІ. Процесуальні дії у справі 26 січня 2026 року суд ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Представник позивача Усенко М.І. у позовній заяві просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву та інші письмові пояснення до суду не подав, про зміну своєї зареєстрованої адреси проживання суд не повідомив. Водночас він був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки суд надіслав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими матеріалами на його зареєстровану адресу місця проживання. Поштове відправлення не було вручено відповідачу, оскільки, згідно з рекомендованим повідомленням, воно не було отримане під час доставки та повернулося до суду. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічної правової позиції дотрималася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), вказавши, що належне повідомлення вважається здійсненим у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що поштові відправлення, повернуті із позначкою «закінчення терміну зберігання» або з аналогічним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх направлення на реальну адресу реєстрації фізичної особи. З урахуванням наведеного, а також відсутності в матеріалах справи відомостей про іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача, суд дійшов висновку, що вжив усіх необхідних і достатніх заходів для належного повідомлення [PERSON] про розгляд справи та надання йому можливості реалізувати своє право на захист, що відповідає вимогам статей 128-131, 274, 280 Цивільного процесуального кодексу України та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. IІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення Відповідно до частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для заочного розгляду справи, у зв`язку з чим здійснює її розгляд у заочному порядку відповідно до статей 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Відповідно до копії анкети-заяви на кредит № 6109039 від 19 жовтня 2022 року, [PERSON] з метою отримання кредиту вказав свої персональні дані, а також сторони погодили суму кредиту у розмірі 3 000 грн, проценти за користування кредитом, які нараховуються за ставкою 1,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, комісію за надання кредиту у розмірі 300 грн. Строк кредиту становить 15 днів з 19 жовтня 2022 року. Дата повернення кредиту 03 листопада 2022 року. Сума до повернення становить 3 975 грн (а. с. 13 зворотна сторона - 14). 19 жовтня 2022 року між ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір про споживчий кредит № 6109039, згідно з умовами якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк 105 днів, який складається з пільгового та поточного періодів (п. 1.3.) надати позичальнику грошові кошти у сумі 3 000 грн (п. 1.2.), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Пільговий період становить 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 03.11.2022 (п. 1.3.1.). Поточний період становить 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду та закінчується 01.02.2023 (п. 1.3.2.). Комісія за надання кредиту - 300 грн (п. 1.5.1.). Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду нараховуються за ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2.). Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду нараховуються за ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.3.). Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок (а. с. 6 - 12). Відповідно до копії графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору, загальна вартість кредиту становить 12 075 грн, з них: 3 000 грн - сума кредиту, 8 775 грн - проценти за користування кредитом та 300 грн - комісія за надання кредиту (а. с. 11 зворотна сторона). Кредитний договір № 6109039 підписаний відповідачем 19 жовтня 2022 року шляхом введення одноразового ідентифікатора R75863 в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан», що підтверджується довідкою (а.с. 13), згідно якою [PERSON] ідентифікований ТОВ «Мілоан» та йому на зазначений ним в анкеті номер мобільного оператора відправлено вказаний вище одноразовий ідентифікатор. Підписавши цього ж дня аналогічним чином паспорт споживчого кредиту (а.с. 12), який є додатком № 2 до кредитного договору, відповідач отримав інформацію щодо реальної річної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, розмір обов`язкових щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів та наслідки несвоєчасного повернення коштів, тобто погодився на визначені основні умови кредитування. На підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно кредитного договору № 6109039, позивач надав платіжне доручення № 85103310 (а.с. 14 зворотна сторона),згідно якого 19 жовтня 2022 року кредитні кошти в сумі 3 000 грн були перераховані на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . Відповідно до копії відомостей про щоденні нарахування та погашення, які надані первісним кредитором ТОВ «Мілоан», проценти за користування кредитними коштами нараховувались за період за кожен день строку користування кредитом: з 19.10.2022 по 03.11.2022 включно згідно п.1.5.2 Договору - 45 грн на день; з 04.11.2022 по 07.11.2022 включно згідно п.п. 1.6., 2.3. Договору - 90 грн на день; з 08.11.2022 по 14.11.2022 включно згідно п.п. 1.5.2, 2.3. Договору - 41 грн 85 коп. на день; з 15.11.2022 по 21.11.2022 включно згідно п.п. 1.6, 2.3. Договору - 83 грн 70 коп. на день; з 22.11.2022 по 28.11.2022 включно згідно п.п. 1.5.2, 2.3. Договору -38 грн 70 коп. на день; з 29.11.2022 по 15.02.2023 включно згідно п.п. 1.6, 2.3. Договору - 77 грн 40 коп. на день (а. с. 15). 27 лютого 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № 91-МЛ, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 16 зворотна сторона - 25). Цього ж дня між сторонами був складений акт приймання-передачі реєстру боржників (а.с. 25 зворотна сторона). ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» здійснило оплату за відступлення права вимоги згідно з платіжною інструкцією (а.с. 26). Відповідно до копії витягу з реєстру боржників від 10 вересня 2025 року до договору відступлення права вимоги № 91-МЛ від 27 лютого 2023 року, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року у розмірі 10 759 грн 35 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 2 580 грн; відсотками - 7 879 грн 35 коп.; комісією - 300 грн (а.с. 26 зворотна сторона). На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року надано виписку з особового рахунку (а.с. 16), згідно з якою станом на 22.10.2025 загальна сума заборгованості становила 10 759 грн 35 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 2 580 грн; відсотками - 7 879 грн 35 коп.; комісією - 300 грн. Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості, а також не надав доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Укладення електронного договору про споживчий кредит Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) - за письмовою згодою сторін. Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Суд встановив, що 19 жовтня 2022 року відповідач у власному особистому кабінеті на вебсайті ТОВ «Мілоан» подав заявку на отримання кредиту та підтвердив укладення договору № 6109039 шляхом введення одноразового цифрового ідентифікатора, надісланого через SMS. Це підтверджує акцепт оферти на умовах, визначених кредитним договором. Перед укладенням договору відповідач отримав у своєму особистому кабінеті проєкт договору та додатки, а також ознайомився з Правилами кредитування, що відповідає вимогам частин першої та другої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи наведене, суд вважає, що кредитний договір № 6109039 від 19 жовтня 2022 року укладено належним чином, у формі та порядку, які відповідають вимогам законодавства. Цей договір містить усі істотні умови, а використання одноразового ідентифікатора є належним способом підтвердження волевиявлення сторін. З аналогічною правовою позицією виступив Верховний Суд у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, де підтверджено, що договір, підписаний одноразовим паролем-ідентифікатором, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України. Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять платіжні документи про перерахування відповідачу одним траншем в загальній сумі 3 000 грн на вказаний ним банківський рахунок. Платіж здійснено через платіжну систему, яка відповідає вимогам стандарту безпеки PCI DSS. Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20, відповідно до якої належним доказом надання кредиту є підтвердження переказу коштів на рахунок позичальника через платіжну систему. За таких обставин, відповідач отримав обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Відступлення права вимоги (заміна кредитора) Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). Позивач на підтвердження набуття права вимоги за спірним зобов`язанням суду надав копію договору відступлення прав вимоги № 91-МЛ від 27 лютого 2023 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал», а також копію витягу з реєстру боржників до зазначеного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів того, що вказаний договір відступлення прав вимоги визнаний недійсним не надано, а тому суд вважає, що позивач надав докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал». За таких обставин ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року до відповідача [PERSON] . Розрахунок заборгованості та доказування її розміру Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). Звертаючись із позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» просило суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 6109039 від 19 жовтня 2022 року у розмірі 10 759 грн 35 коп., яка складається з заборгованості за: тілом кредиту - 2 580 грн; відсотками - 7 879 грн 35 коп.; комісією - 300 грн. Відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 3 000 грн. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора ТОВ «Мілоан» матеріали справи не містять. Наданий первісним кредитором ТОВ «Мілоан» розрахунок заборгованості відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується із умовами кредитного договору, з нього встановлено розмір основного боргу, відсотки нараховані відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого кредитного договору. Також відповідачем частково було сплачено кредит, а саме: 07.11.2022 (відсотки - 210 грн, тіло кредиту - 210 грн); 21.11.2022 (відсотки - 210 грн, тіло кредиту - 210 грн), що підтверджується розрахунками заборгованості. Сплачуючи відсотки, тіло кредиту та комісію за пролонгацію (180 грн) відповідач відповідно до п. 2.3 здійснював пролонгацію дію договору № 6109039 від 19 жовтня 2022 року двічі, кожен раз на 7 днів - з 08.11.2022 по 14.11.2022 та з 22.11.2022 по28.11.2022. Відповідачем не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності. Встановлення комісії в сумі 300 грн у кредитному договорі № 6109039 від 19.10.2022 відповідає вимогам Законом України «Про споживче кредитування» та Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Вказаний висновок суду корелюється з правовими позиціями, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) та постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19. Враховуючи викладене, а також те, що в ході розгляду справи знайшло своє об`єктивне підтвердження факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, що призвело до заборгованості перед позивачем, твердження позивача не спростовані, а відтак позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 28 зворотна сторона); копію ордеру на надання правничої допомоги (а.с. 30 зворотна сторона); копію договору про надання правничої допомоги № 0107 від 01.07.2025 (а.с. 30); копію акту № Д/6323 від 22.10.2025 про надані послуги відповідно до договору про надання правничої допомоги № 0107 від 01.07.2025 (а.с. 31); детальний опис наданих послуг до акту № Д/6323 від 22.10.2025 (а.с. 31 зворотна сторона). За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» надавалася професійна правова допомога адвокатським об`єднанням «Апологет» на підставі договору про надання правничої допомоги № 0107 від 01.07.2025. Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема, аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 26.02.2015, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні обґрунтованого розміру витрат на правову допомогу необхідно враховувати наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, які стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, значні професійні здібності, тощо. Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення і вони підлягають врахуванню в їх взаємозв`язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved