Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

03.10.2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (адреса місця реєстрації та проживання: [ADDRESS] ), представник позивача [PERSON] , до [PERSON] (адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ), представник відповідача [PERSON] , про стягнення боргу. 27.10.2025 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] (адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ), представник позивача [PERSON] , до [PERSON] (адреса місця реєстрації та проживання: [ADDRESS] ), представник відповідача [PERSON] , про визнання договору недійсним.27.11.2025 р. ухвалою суду вирішено об`єднати у одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 17.12.2025 р. справу призначено до судового розгляду. Короткий зміст вимог первісної позовної заяви 27.08.2014 року в м. Козятин Вінницької області між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, за яким йому передано 21000 доларів США і він зобов`язався їх повернути позивачу 01.08.2015 р. Укладення договору та отримання грошових коштів відповідачем підтверджується його розпискою від 27.08.2014 р. Згодом, на прохання відповідача, до закінчення строку позики, між сторонами було укладено усну угоду, продовжити термін позики на невстановлений строк, до пред`явлення вимоги про повернення коштів. 07.02.2024 р. між сторонами до вказаного усного договору позики та угоди про продовження строку позики, була підписана додаткова угода, за якою відповідач зобов`язався повернути позивачу 21000 доларів США позики, до 27.09.2025 р. Проте, свої зобов`язання відповідач не виконав, борг не повернув. Просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 27.08.2014 р. в розмірі 21000 доларів США та судовий збір. Позиція відповідача за первісним позовом Відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні просив застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Короткий зміст вимог зустрічної позовної заяви Зазначає, що ним від [PERSON] не отримувались 21000 доларів США. Він 27.08.2014 р. отримав лише 15000 доларів США, а розписку ним було написано на 21000 доларів США на вимогу [PERSON] , який до отриманої ним позики додатково нарахував 6000 доларів США в якості відсотків за користування позикою. Вважає, що підписана ним 07.02.2024 р. додаткова угода до договору позики від 27.08.2014 р. має визнаватись недійсною, суперечить вимогам ст.ст. 638, 639, 640, 651, 653 ЦК України. Оскільки за твердженням [PERSON] договір позики від 27.08.2014 р. між ними укладався в усній формі, то в силу вимог ст. 654 ЦК України зміни до нього також повинні вноситись в усній формі, а не шляхом укладення додаткової письмової угоди від 07.02.2024 р. Зміни до попередньої угоди, оформленої за допомогою розписки від 27.08.2014 р., мали також вноситись за допомогою іншої розписки, а не додаткової угоди. Під час підписання 07.02.2024 р. додаткової угоди до договору позики від 27.08.2014 р., [PERSON] ввів його в оману, запропонувавши підписати документ, який не містив визначеної дати повернення коштів. Він домовлявся з [PERSON] , що в нього відсутня можливість повернути кошти, він має намір по завершенню воєнного стану виїхати за кордон на заробітки і тоді повернути борг та домовились на більш тривалий термін повернення коштів (5-7 років), саме така основна умова була в нього при підписанні додаткової угоди з [PERSON] 07.02.2024 р. Додаткова угода була складена в одному екземплярі, йому не вручена, дату [PERSON] в цю додаткову угоду вніс самостійно, без погодження з ним. Вважає, що порушено вимоги ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України та [PERSON] не додержана форма додаткової угоди. Додаткова угода від 07.02.2024 р. має бути визнана недійсною, оскільки вчинена ним під впливом обману. Зміст розписки від 28.08.2014 р. також не відповідає вимогам законодавства, оскільки правочин виходить за межі дрібнопобутового, а тому має укладатись виключно у письмовій формі. Зазначає, що між ним та [PERSON] не було будь-яких усних чи письмових домовленостей з приводу продовження строку позики, оформленою розпискою від 27.08.2024 р. Просить визнати недійсною додаткову угоду від 07.02.2024 р. до договору позики від 27.08.2014 р., укладену між [PERSON] та [PERSON] з приводу зміни строку виконання зобов`язання за первинним договором позики. Стягнути судові витрати. Позиція відповідача по зустрічному позову Відповідачем по зустрічному позову [PERSON] 24.11.2025 р. у встановлені строки та у встановленому положеннями ст. 178 ЦПК України порядку подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні зустрічних вимог. Твердження [PERSON] про фактичне отримання 15000 доларів США не підтверджені доказами, розписка [PERSON] від 27.08.2014 р. є письмовим доказом укладання за домовленістю договору позики і фактично означає, що усний договір оформлено в письмовій формі. Посилання [PERSON] на недійсність додаткової угоди від 07.02.2024 р. є безпідставними та спростовуються фактичними доказами у справі. Додаткова угода укладалась між сторонами за домовленістю, в обох однакових примірниках, [PERSON] заповнював її власноручно та підписував. Власноручне заповнення та підписання додаткової угоди від 07.02.2024 р. до договору позики підтверджує обізнаність [PERSON] зі змістом цієї угоди та вільне волевиявлення. Посилаючись на положення ст. 204 ЦК України, вважає письмову додаткову угоду від 07.02.2024 р. належною та дійсною. Додаткова угода від 07.02.2024 р. не є угодою про зміну умов договору позики, вона є письмовим підтвердженням укладеного між сторонами договору позики та зазначення строку повернення коштів визначеного за попередньою усною угодою щодо зміни строку виконання [PERSON] договору позики. Укладення і підписання [PERSON] додаткової угоди від 07.02.2024 р. до договору позики від 27.08.2014 р. свідчить про його розуміння того, що зобов`язання про повернення йому 21000 доларів позики зберігається, не припиняється і борг потрібно повернути. Просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Процедура судового розгляду В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] підтримав заявлені вимиоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Зазначив, що передавав відповідачу саме 21000 доларів США, але той гроші не повертав, неодноразово обіцяв повернути та не повертав. Представник позивача-відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити вимоги позивача [PERSON] , зазначив, що в розписці від 2014 р. зазначено строк повернення позики, але не встановлено строк договору, зобов`язання перед [PERSON] відповідачем не виконано і продовжує існувати до його виконання. Отже, строк позовної давності позивачем [PERSON] не пропущено. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, вважаючи його безпідставним, з мотивів, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Письмовий виступ в дебатах представника позивача-відповідача долучений до матеріалів провадження. В судовому засіданні відповідач [PERSON] надав пояснення, аналогічні викладеним в зустрічнй позовній заяві, зазначив, що дійсно усно позивач-відповідач звертався до нього за поверненням суми боргу, але він не мав можливості її повернути, обіцяв це зробити в подальшому. Наполягав, що в борг взяв лише 15000 доларів США. Під час огляду розписки від 27.08.2014 р. та додаткової угоди від 07.02.2024 р. не заперечував свого підпису та власноручного написання розписки. Просив заявлені ним вимоги задовольнити. Представник відповідача-позивача Бедін С.М. просив задовольнити заявлені відповідачем-позивачем вимоги, а у задоволенні позову [PERSON] відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві та наголосив на тому, що додаткова угода лише є засобом пролонгації строку договору від 27.08.2014 р., який вже сплив. Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. Між сторонами укладено договір позики, а саме: 27.08.2014 року в м. Козятин Вінницької області між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, за яким [PERSON] передано 21000 доларів США і він зобов`язався їх повернути позивачу 01.08.2015 р. Укладення договору та отримання грошових коштів відповідачем підтверджується його розпискою від 27.08.2014 р. Факт укладання даного договору, його сума та строк повернення суми коштів відповідачем-позивачем [PERSON] не спростовані. Отже, твердження відповідача-позивача про фактичне отримання іншої суми позики не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. 07.02.2024 р. між сторонами до вказаного усного договору позики та угоди про продовження строку позики, була підписана додаткова угода, за якою відповідач зобов`язався повернути позивачу 21000 доларів США позики, до 27.09.2025 р. Дана додаткова угода підписана сторонами, роздрукована комп`ютерним способом, вписано лише дату укладання додаткової угоди, номер квартири [PERSON] , вулицю та номер будинку проживання, строк повернення позики до 27.09.2025 р. Доказів на спростування укладення даної додаткової угоди, неознайомлення з його змістом та відсутності волевиявлення на її укладання, а рівно як і введення в оману щодо даної угоди, відповідачем-позивачем [PERSON] суду не надано та не підтверджено в судовому засіданні. Станом на дату подання позовної заяви відповідачем-позивачем [PERSON] не повернуто позику, що є порушенням зобов`язання. Оригінал розписки відповідача-позивача та додаткову угоду від 07.02.2024 р. в оригіналі долучено до матеріалів справи. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1055 ЦК України визначено, що Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1019 ЦК України, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Суд у розгляді даного спору виходить з того, що під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони. Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 19.06.2019 у справі №923/496/18, від 12.08.2021 у справі №910/7914/20, від 21.10.2021 у справі №908/3027/20. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 зазначено, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Отже, у разі обґрунтування заявленого позову посиланням на договірні відносини, розглядаючи спір, господарський суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків і моменту виникнення зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що позивач-відповідач виконав умови договору позики у повному обсязі, та передав відповідно грошові кошти відповідачу-позивачу, в сумі 21000 доларів США, що на момент звернення з позовом еквівалентно 866804 грн. 40 коп., відповідач-позивач кошти в обумовленій сумі не повернув. Згідно роз`яснень Великої Плати Верхового Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. В договорі позики сторони погодили строк повернення позики, строк дії договору розпискою окремо не визначений. Згідно умов додаткової угоди, продовжено строк повернення боргу до 27.09.2025 р. При цьому сторони не оспорювали того факту, що позивач-відповідач звертався з вимогою про повернення позики, а відповідач-позивач просив відтермінувати її повернення у зв`язку з необхідністю виїзду за кордом після закінчення воєнного стану та заробітку коштів для повернення позики. При йьому обидві сторони усвідомлювали, розуміли та бажали продовження строку повернення грошових коштів, пояснюючи це певними обставинами (воєнний стан, необхідність надати час відповідачу-позивачу для заробітку коштів). Таким чином, судом встановлено, що строк дії договору позики від 27.08.2014 р. не сплинув, підстави для застосування положень ст. 257 ЦК України (позовна давність) відсутні. Щодо вимог відповідача-позивача про визнання недійсною додаткової угоди від 07.02.2024 р. з підстав недотримання форми правочину та введення відповідача-позивача [PERSON] в оману, суд зазначає наступне. Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частиною третьоюстатті 203 ЦК Українипередбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, зазначені відповідачем-позивачем стосовно його вимог про визнання недійсним додаткової угоди до договору позики, позиція щодо недотримання форми, іншої мети даного правочину, ввеження в оману відповідача-позивача [PERSON] є надуманою, не підтвердженою належними, достатніми та допустимими доказами по провадженню. Інші доводи відповідача-позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Висновки суду за результатами розгляду позову Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем-позивачем [PERSON] було порушено умови договору позики від 27.08.2014 р. в частині повернення грошових коштів в сумі 21000 доларів США, що станом на 03.10.2025 р. еквівалентно 866804 грн. 40 коп. Строк позовної давності позивачем-відповідачем [PERSON] не пропущено. Дані позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану заборгованість за договором позики. Вимоги відповідача-позивача [PERSON] про недійсність додаткової угоди від 07.02.2024 р. не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат В зв`язку з задоволенням позовних вимог позивача-відповідача [PERSON] у повному обсязі, відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 8668 грн. 04 коп., який сплачено позивачем при подачі позову. Понесені витрати відповідачем-позивачем [PERSON] відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved