Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Шалару О. І., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М. А., про визнання свідоцтв право на спадщину недійсними, скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 19.03.2025 року рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області у справі № 608/116/25 за заявою відповідача встановлено факт смерті [PERSON] (чоловік позивача), який загинув під час проходження військової служби та ведення бойових дій на території Запорізької області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належні йому земельні ділянки площею 1,1056 га та 0,0952 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 6124281200:01:001:0395 і 6124281200:01:001:1005. Вона є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, проте їй відмовлено в нотаріальному оформленні спадкових прав на вказане майно. Натомість приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М. А. видав відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на зазначені вище земельні ділянки всупереч встановленим законом вимогам, не врахувавши її інтереси як дружини [PERSON] . Також за відповідачем зареєстровано право власності на ці земельні ділянки, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено відповідні записи. З огляду на вищевикладене, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить визнати недійсними видані [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом № 449 та № 450 від 26.04.2025 року, скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за відповідачем права власності на нерухоме майно № 1311991361242 та № 1239789161242 від 26.04.2025 року і визнати за нею право власності на 1/2 зазначених земельних ділянок. Окрім того, просить стягнути з відповідача судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Ухвалою суду від 18.09.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М. А. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 28.10.2025 року закрито підготовче провадження у цій справі, а справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 24.02.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 24.02.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Представник позивача [PERSON] адвокат Шалару О. І. у судовому засіданні підтримав позов з викладених у ньому мотивів та, уточнивши позовні вимоги, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача пояснив, що під час звернення до суду із цим позовом за допомогою підсистеми «Електронний суд» у прохальній частині позовної заяви некоректно відобразилися розміри часток земельних ділянок, право власності на які (1/2) просить визнати [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Терновий Р. Б. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову [PERSON] . Зазначив, що відповідач не визнає факт укладення шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , а тому вважає, що у позивача відсутні підстави для визнання права власності на вищевказане спадкове майно. Окрім того, представник відповідача вказав, що клопотання про стягнення витрат позивача на правничу допомогу не підлягає розгляду, оскільки таке клопотання подане з порушенням визначеного законом порядку. Звертає увагу на те, що ні відповідач, ні його представник не отримали вказаного клопотання, у зв`язку з чим були позбавлені можливості подати свої заперечення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М. А. у судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд установив такі обставини. 19.03.2024 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.03.2024 року. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19.03.2025 року у справі № 608/116/25, яке відповідно до інформації з ЄДРСР набрало законної сили 19.04.2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125973499), встановлено факт смерті [PERSON] , який загинув [INFO] поблизу н. п. Роботине Запорізької області. Рішення допущено до негайного виконання. 01.04.2025 року Бучацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції склав актовий запис № 123 про смерть [INFO] [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 24.04.2025 року. Зі змісту витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 08/64/599 від 15.07.2024 року видно, що з 18.04.2024 року і до дня смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним за вказаною адресою були зареєстровані [PERSON] (позивач) та [PERSON] . Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М. А. № 93/01-16 від 21.09.2025 року після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , за заявою відповідача [PERSON] 26.04.2025 року заведено спадкову справу № 41/2025. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.12.1999 року, копія якого долучена до матеріалів вказаної спадкової справи, відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] . З матеріалів зазначеної спадкової справи також видно, що 26.04.2025 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Садівського М. А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належні її синові [PERSON] земельні ділянки площею 1,1056 га та 0,0952 га, розташовані на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Згідно з довідкою № 163 від 14.04.2025 року, виданою виконавчим комітетом Монастириської міської ради, [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований та проживав до дня смерті за адресою: [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] разом із ним за вищевказаною адресою також були зареєстровані його мати [PERSON] (відповідач), брати [PERSON] і [PERSON] , баба [PERSON] . Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом № 198 від 24.02.2018 року, виданого приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Садівським М. А., видно, що [PERSON] належала земельна ділянка площею 1,1056 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 6124281200:01:001:0395, розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Окрім того, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 199 від 24.02.2018 року, виданим приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Садівським М. А., [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0952 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 6124281200:01:001:1005, розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Належність [PERSON] вказаних земельних ділянок підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 115221035 та № 115222250 від 24.02.2018 року, а також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 424288889, № 424288901 та № 424288952 від 26.04.2025 року (реєстраційні номери об`єкта нерухомого майна № 1239789161242 та № 1311991361242). 26.04.2025 року приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М. А. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом № 449 (номер у Спадковому реєстрі 73991100) на належну її синові [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,1056 га з кадастровим номером 6124281200:01:001:0395, розташовану на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Окрім того, 26.04.2025 року приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М. А. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом № 450 (номер у Спадковому реєстрі 73991116) на належну [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,0952 га з кадастровим номером 6124281200:01:001:1005, розташовану на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Як видно з матеріалів спадкової справи № 41/2025, 25.06.2025 року позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М. А. із заявою № 160. У цій заяві [PERSON] , серед іншого, підтвердила ознайомлення із правом на відкликання заяви про прийняття спадщини, а також вказала, що документи для оформлення її спадкових прав після смерті її чоловіка [PERSON] будуть надані пізніше. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, що передбачено ст. 1261 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до п. 3.20 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі Порядок вчинення нотаріальних дій), факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до приписів ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Частиною 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до п. 4.16 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Водночас у п. 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом двох років з дня його припинення або скасування у випадку, якщо смерть фізичної особи зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті такої особи або дня, з якого її оголошено померлою, строки, встановлені статтями 1269, 1270, 1271, 1272, 1273, 1276, 1277, 1283, 1298 цього Кодексу, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи. При цьому часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця або день, з якого спадкодавця оголошено померлим, незалежно від часу державної реєстрації смерті. Відповідно до п. 4.11 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини або з дня державної реєстрації смерті особи у випадках, встановлених пунктом 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, або не раніше строків, встановлених у частині другій статті 1270, статті 1276 Цивільного кодексу України. Установлено, що державну реєстрацію смерті [PERSON] , який помер [INFO] , здійснено 01.04.2025 року. Тобто свідоцтво про право на спадщину спадкоємцям [PERSON] могло бути видане лише після закінчення шести місяців з дня державної реєстрації його смерті. Згідно з приписами ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові від 14.11.2018 року у справі № 2-1316/2227/11 Верховний Суд вказав, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку про те, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 року у справі № 128/2209/19. Установлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,1056 га і 0,0952 га з кадастровими номерами 6124281200:01:001:0395 та 6124281200:01:001:1005, які розташовані на території Висоцької сільської ради Монастириського (теперішнього Чортківського) району Тернопільської області. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його мати [PERSON] (відповідач) та дружина [PERSON] (позивач), які успадкували по 1/2 частки вказаного вище спадкового майна. Не зважаючи на наведене, 26.04.2025 року відповідачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом № 449 та № 450, якими посвідчено її право власності на зазначені земельні ділянки в цілому. Отже, вказані свідоцтва порушують права іншого спадкоємця першої черги за законом [PERSON] . Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить висновку про наявність підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом № 449 та № 450 від 26.04.2025 року, виданих приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу Садівським М. А. Щодо скасування записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно суд зазначає таке. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Абзацом 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. До набрання чинності 16.01.2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначала, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. У постанові від 24.12.2025 року у справі № 463/9504/20 Верховний Суд, аналізуючи наведені вище приписи Закону, резюмував, що за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV. Зважаючи на вищевикладене, з огляду на те, що законом не передбачено такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, суд приходить до переконання, що [PERSON] слід відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині. Також суд звертає увагу на таке. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вже було зазначено, 26.04.2025 року відповідачу [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за законом № 449 та № 450 на належні [PERSON] земельні ділянки площею 1,1056 га і 0,0952 га з кадастровими номерами 6124281200:01:001:0395 та 6124281200:01:001:1005. Оскільки вказані свідоцтва видані з порушення встановленого законом порядку, суд дійшов висновку про визнання їх недійсними. Враховуючи наведене, зважаючи на відсутність у матеріалах справи відомостей про існування інших перешкод для нотаріального оформлення прав позивача на спірне спадкове майно, вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 вищевказаних земельних ділянок не підлягають задоволенню. Аналогічного за змістом висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 29.06.2021 року у справі № 303/1529/18, зазначивши, що у зв`язку із визнанням недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно у позивача відсутні перешкоди для оформлення спадкових прав на це майно у позасудовому порядку. Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). У ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності, серед іншого, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно з визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 30 вказаного Закону порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до приписів ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Установлено, що 06.02.2026 року за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» представник позивача надіслав на адресу суду клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Як видно зі змісту договору про надання правової допомоги № 21, укладеного 09.04.2025 року між [PERSON] та адвокатом Шалару О. І., за умовами п. 1.1 цього договору адвокат зобов`язався надати клієнту консультації з питань цивільного права, цивільного процесуального законодавства; готувати та подати позовні заяви, апеляційні скарги по матеріалах, що підготовлені клієнтом; надавати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору клієнт зобов`язався сплатити виконавцеві гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором. У п. 4.1 договору його сторони домовились, що вартість послуг адвоката становить 20 000,00 грн за підготовку позовних матеріалів та участь у засіданнях суду (подання відповідних процесуальних документів). Інші витрати оплачуються відповідно до акта виконаних робіт. Клієнт здійснює повну оплату за надані послуги, вказані в п. 4.1 даного договору, після набрання законної сили відповідним рішенням суду (п. 4.2 договору). Як видно зі змісту акта виконаних робіт (наданих послуг) від 06.02.2026 року, адвокат Шалару О. І. надав [PERSON] такі послуги: попереднє вивчення матеріалів, формування позиції та консультування по справі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (4 год, вартість 2000,00 грн); опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, та вивчення судової практики визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину (4 год, вартість 2000,00 грн); складання позовної заяви про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним для подання до Монастириського районного суду Тернопільської області (4 год, вартість 2000,00 грн); складання процесуальних документів у справі № 603/499/25 (4 год, вартість 2000,00 грн); участь у судових засіданнях у справі № 603/499/25 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (вартість 6000,00 грн). Загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) 20 000,00 грн. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Окрім того, згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідач та його представник не заявили клопотання про зменшення розміру витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу та не навели жодних доводів на обґрунтування неспівмірності таких витрат. Водночас представник відповідача вважає, що зазначене клопотання не підлягає розгляду, оскільки ні він, ні відповідач не отримували цього клопотання та не мали можливості подати відповідні заперечення. Суд не погоджується з такими доводами представника відповідача, адже вищевказане клопотання з доданими до нього копіями договору про надання правової допомоги, акта виконаних робіт (наданих послуг), а також ордера на надання правничої допомоги 07.02.2026 року доставлено в електронний кабінет адвоката Тернового Р. Б., що підтверджується довідкою про доставку електронного документа. Підсумовуючи наведене, зважаючи на обсяг наданих адвокатом Шалару О. І. послуг, відсутність заперечень щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу,

Outcome: partial