Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Представник позивача адвокат Мартинова Н.Ю. в інтересах [PERSON] звернулась до Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ордером від 14.03.1994 [PERSON] надано право на користування сім`єю з двох чоловік жилою площею у гуртожитку по [ADDRESS] , розміром 19,9 кв.м. За вказаною адресою зареєстровано адресу проживання двох осіб: позивача [PERSON] та її доньки [PERSON] , яка з 05.05.2010 не проживає у даному житловому приміщенні, її особистих речей у квартирі не має, комунальні послуги не сплачує, інших витрат по утриманню квартири не несе. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, а її реєстрація створює надмірне матеріальне навантаження на позивача. Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено учасникам справ щодо строків подання письмових заяв по суті справи. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала суду заяву у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила проводити розгляд справи у їх відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, відзив на позов до суду не подав, будь-яких клопотань або заяв до суду не надходило. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 14.03.1994 ордером № 17 серії П надано право користування житловою площею у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , розміром 19,9 кв.м. позивачу [PERSON] у складі сім`ї: донька [PERSON] , 1992 року народження, що підтверджується копією ордера. З 05 травня 2010 року донька позивача - відповідач [PERSON] у житловому приміщенні не проживає, її особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує інші витрати на утримання квартири не несе, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.09.2025, засвідченим сусідами позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та затвердженим ТзОВ «СІТІСЕРВІС». Відповідно до довідки наданої КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» відсутні дані про реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб; Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 (провадження № 61-4042св24) зазначено: "у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] втрачений інтерес до спірної житлової площі. Вона залишила спірне житло свідомо та добровільно, протягом тривалого часу з 2010 року, відсутні достатні та триваючі зв`язки відповідача із спірною квартирою, оскільки вже понад п`ятнадцять років вона відсутня за місцем реєстрації, в квартирі відсутні і її особисті речі, а також вона не сплачувала надані комунальні послуги, тощо. Окрім іншого, досліджуючи пропорційність втручання в особисті немайнові права особи відповідача, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців суд звертає увагу, що відповідач понад п`ятнадцять років проживає у іншому житлі, що свідчить, про відсутність у неї тривалий час потреби у спірному житлі, тому це не становитиме для неї надмірного тягаря. З огляду на наведене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частино 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 статті 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовним вимог позивача з відповідача підлягають також стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень. На підставі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, та ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280- 282, ЦПК України, суд , -

Outcome: approved