Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-26 00:00:00

У лютому 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Завгородня Наталія Сергіївна звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі № 752/6342/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначає, що відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи, Позивач та неповнолітній [PERSON] зареєстровані та проживають за однією адресою: [ADDRESS] . Після зміни обставин, пов`язаних із місцем проживання дитини, Позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] як з того з батьків, з ким дитина фактично не проживає. За результатами розгляду цієї заяви 13 травня 2021 року у справі № 369/4119/21 судом було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. На думку представника позивача, наявність судового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року про стягнення аліментів з Позивача на користь Відповідача повинно оцінюватися з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення, існування такого рішення не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні аліментів на користь того з батьків, з яким на час вирішення нового спору проживає дитини. Таким чином, факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом із Позивачем з 29 березня 2021 встановлено судовим наказом виданим Києво-Святошинським районним судом Київської області від 13 травня 2021 року у справі №369/4119/21. У зв`язку із викладеним, представник позивача просила суд: 1. Звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] , які стягнуто рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі № 752/6342/15-ц з 29 березня 2021 року; 2. Відкликати з Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) виконавчий лист, виданий на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 квітня 2015 року у справі №752/6342/15-ц; 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1073 грн. 60 коп; 4. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правову допомогу в розмірі 25 500,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року відкрито позовне провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату час та місце розгляду справи належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подала, причини неможливості подати відзив суду не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року у справі №752/6342/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 10 квітня 2015 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судовим наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2021 року було призначено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника [PERSON] , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 29 березня 2021 року та до повноліття дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно із ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на дитину), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Відповідно до частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади ВОМІРМП ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області №2023/003234368 та Київської територіальної громади №2023/003233869, [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] з 02 червня 2009 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , з 19 грудня 2006 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої Відокремленим структурним підрозділом «Київський фаховий коледж комп`ютерних технологій та економіки Національного авіаційного університету» від 28 січня 2023 року № 310, [PERSON] у 2022 році вступив до ВСП «Київський фаховий коледж комп`ютерних технологій та економіки НАУ» після закінчення 9 класів та у даний час навчається на 1 курсі денного відділення. Термін закінчення коледжу 30 червня 2026 року. Зміна фактичних обставин після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом; якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття; якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи питання про припинення стягнення аліментів з [PERSON] суд бере до уваги, що обов`язок утримувати дитину законом покладено на обох батьків. З урахуванням конкретних обставин справи, те що дитина з 29 березня 2021 року фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні, при цьому з нього стягнуто аліменти на її утримання на користь [PERSON] то дана вимога підлягає задоволенню. Щодо витрат, пов`язаних із розглядом справи на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з частинами 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положення ч. 5 ст. 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно неспівмірності заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із судовим розглядом справи, не надходило. Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача [PERSON] - адвокатом Завгородньою Наталією Сергіївною на підтвердження надання правничої допомоги надано копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги Серії АА № 1263633, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії КВ № 5062, копію договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2023 року між адвокатом Завгородньою Н.С. та [PERSON] , копію Акту виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2023 року на загальну вартість послуг з надання професійної правової допомоги станом на 03 лютого 2023 року у розмірі 25 500,00 грн. та копію квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 03 лютого 2023 року на суму 25 500,00 грн. Таким чином, є документально підтвердженими витрати на правничу допомогу у розмірі 25 500,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial