Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

Позивач через електронний кабінет звернувся до Коростишівського районного суду Житомирської області з позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № 0973133261 від 16.12.2019 року у розмірі 39067,50 грн., покликаючись на невиконання узятих на себе зобов`язань. У зв`язку із поданням до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивачем додано до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, про що повідомлено сторони. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив. Судом вживались заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, зокрема судом за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача: [ADDRESS] , скеровувалась ухвала про відкриття провадження рекомендованою поштовою кореспонденцією, та як вбачається з повідомленням відповідач отримала судову кореспонденцію. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного висновку. Порядок здійснення цивільного судочинства встановлений ЦПК України, за яким суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України). Суд, вирішуючи заявлені вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходить із положень п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, за яким підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України). Як регламентовано ст.11 Закону «Про споживче кредитування», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону (електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом), вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію (ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Як регламентовано ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", &quot;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Відповідно до ч.1ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбаченихст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч.1 ст.512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договорів факторингу (глава 73 ЦК України), купівлі-продажу чи міни (ч.3ст.656 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.ст.1077, 1080 ЦК України). Презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010). Судом з`ясовано, що 16 грудня 2019 року між ТОВ «ІНФІНАНС» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) через інформаційно-комунікаційну систему фінансової компанії укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0973133261 шляхом підписання електронним підписом позичальника. Договір також підписано кредитодавцем шляхом підписання електронним підписом, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора 6w6j6j. За обумовленими та погодженими на власний розсуд сторонами умовами договору кредит надається для власних потреб у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців (3 роки). Надалі 16 грудня 2019 року між цими ж сторонами згідно з заявкою-анкетою № 2628781707, підписаного позичальником за допомогою електронного підпису 6w6j6j, в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0973133261 від 16 грудня 2019 року, погоджено надання кредиту (траншу) 3 000 грн із відсотковою ставкою 1,75 % за один день користування кредитом. Позивачем до позову долучено паперові копії електронних доказів договору (ч.3 ст.100 ЦПК України). У договорі містяться персональні дані відповідача як позичальника: дата народження, серія та номер паспорта, адреса реєстрації та фактична адреса проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків. У матеріалах справи відсутні докази того, що надання персональних даних здійснено не відповідачем, а іншою особою. Жодних даних щодо укладення договору іншою особою, протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодіння його персональними даними, немає. Таким чином суд бере до уваги кредитний договір із доповненнями, який укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам закону, за відсутності доказів укладення іншою особою. Саме такий висновок відображено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 686/32982/23. Судом установлено, що позивачем на виконання укладеного договору 16 грудня 2019 року здійснено переказ через сервіс онлайн платежів iPay.ua (номер трансакції в системі 44770160) у розмірі 3000 грн. кредиту на карту відповідача [NUMBER] Наведене підтверджується довідкою кредитодавця та відомостями ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», що на підставі договору на переказ коштів № ФК-П-17/08-04 від 03 березня 2017 року надає кредитодавцю послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Відповідачем не надано жодних доказів неотримання кредитних коштів чи неналежність йому карти [NUMBER] , у зв`язку з чим піддавати сумніву реальність грошового переказу немає. Із таких же міркувань виходить Верховний Суду постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 686/32982/23. На підставі договору факторингу № 14 липня 2021 року з додатками актами приймання-передання реєстру боржників, реєстром боржників (витягом), укладеним між фінансовою компанією ТОВ «ІНФІНАНС» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Надалі на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги факторингу № 14 липня 2021 року з додатками актами приймання-передання реєстру боржників, реєстром боржників (витягом), укладеним між фінансовою компанією ТОВ «ІНФІНАНС» (клієнт) та фінансовою установою ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Надалі на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року з додатками актами прийому-передачі реєстру боржників та реєстром боржників (витягом), укладеним між фінансовою компанією ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (фактор) позивач по справі, останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за кредитним договором. Позивач, покликаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, долучає розрахунок заборгованості та, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, просить стягнути заборгованість у розмірі 39067,50 грн, з яких: 3000 грн за тілом кредиту; 36067,5 грн за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача. Відповідач, власного контррозрахунку не провела та доказів його неправильності не надала. З огляду на таке у суду немає підстав сумніватися в обґрунтованості розрахунків, які беруться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем. За позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року) обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем усупереч процесуальному обов`язку не спростовано аргументи та достовірність доказів позивача. З урахуванням презумпції правомірності правочинів та обов`язковість договору для сторін, беручи до уваги відсутність доказів існування заборгованості перед позивачем, доводи позивача щодо стягнення заявленої суми боргу з відповідача з наданням переконливих доказів є підставними та позов підлягає до задоволення. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. У матеріалах справи відсутні відомості та докази, які б доводили протилежне та беззастережно спростовували зазначений висновок суду, який узгоджується і такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). Однією з засад (принципів) цивільного судочинства з відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (ст.2 ЦПК України). Розподіляючи судові витрати, суд виходить із положень ст.ст.133, 141 ЦПК України, за якими судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. Докази наявності у відповідача пільг зі сплати судового збору у матеріалах справи відсутні. Також позивачем у позові заявлено про відшкодування за рахунок відповідача 13 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, у підтвердження чого надано: договір про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, заявка про надання юридичної допомоги від 01 вересня 2025 року, витяг з акта про надання юридичної допомоги від 30 вересня 2025 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України). Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 638/13336/21 виснував, що з власної ініціативи,

Outcome: approved