Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

12.01.2026 представник позивача - адвокат Борисенко А.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення з відповідача недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2021 роки у розмірі 7 824,00 грн. та витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 2 500,00 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] з 26.11.2002 працює на підприємстві Акціонерне товариство «Українська залізниця» на різних посадах, з 11.11.2024 продовжено дію трудового договору у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», з 09.07.2025 переведена старшим оглядачем вагонів 6 розряду станції Вечірній Кут станції Кривий Ріг - Сортувальний ПТО вагонів з відчепленням. За період з 2017-2021 роки позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. З невідомих позивачу обставин, їй не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, а лише у розмірі 07.08.2017-05.09.2017 - 2 105,00 грн., 19.06.2018-04.07.2018 - 2 202,50 грн., 18.06.2019-17.07.2019 - 2 401,25 грн., 14.07.2020-11.08.2020 - 2 746,25 грн., 18.08.2021-16.09.2021 - 4 540,00 грн., тоді як повинна бути у розмірі: 2017 рік - 3 200,00 грн., 2018 рік - 3 723,00 грн., 2019 рік - 4 173,00 грн., 2020 рік - 4 723,00грн., 2021 рік - 6 000 грн. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 7 824,00 грн. Ухвалою суду від 15.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 16.02.2026 до суду надійшов відзив від представника відповідача. У відзиві представник акціонерного товариства «Українська залізниця» заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на таке. Позивач обґрунтовує свої вимоги положеннями пункту 3.1.15 Колективного договору та вважає, що при наданні щорічної відпустки їй було неправомірно зменшено розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати. Відповідач зазначає, що з 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, яким, зокрема, у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. Пунктом 5 розділу ІІ цього ж Закону передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності Законом № 1774-VIII не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів, а до внесення відповідних змін вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідач вказує, що відповідність зазначених положень Конституції України підтверджено рішенням Конституційний Суд України від 15.07.2021 № 2-р/2021, яким визнано такими, що відповідають Конституції України, положення Закону № 1774-VIII у відповідній частині. Також відповідач посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховний Суд, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 240/19227/21, відповідно до яких із набранням чинності Законом № 1774-VIII законодавець змінив розрахункову величину з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум для працездатних осіб для обчислення виплат, де раніше застосовувалася мінімальна заробітна плата, а у разі колізії нормативних актів одного рівня застосуванню підлягає акт, прийнятий пізніше. На думку відповідача, починаючи з 01.01.2017, сторони Колективного договору були зобов`язані застосовувати як розрахункову величину прожитковий мінімум для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а використання мінімальної заробітної плати як бази розрахунку стало недопустимим у силу імперативного припису закону. Крім того, відповідач зазначає, що станом на 31.12.2016 мінімальна заробітна плата становила 1 600 грн., а прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 також становив 1 600 грн., а тому зміна розрахункової величини не призвела до зменшення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Відповідач також вказує, що на виконання вимог Закону № 1774-VIII було прийнято спільну постанову керівництва структурного підрозділу та первинної профспілкової організації щодо застосування з 01.04.2017 як розрахункової величини 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що, на думку відповідача, не погіршило, а покращило соціально-економічне становище працівників. Щодо заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн. відповідач заперечує проти їх задоволення, посилаючись на те, що подані позивачем договір про надання правової допомоги, ордер, акт та квитанція не підтверджують надання правничої допомоги саме у межах цієї справи та не містять належного зв`язку з її розглядом. У цій частині відповідач також посилається на правові висновки Великої Палати Верховний Суд, відповідно до яких склад і розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування, а їх відшкодування можливе лише за умови подання належних і допустимих доказів фактичного надання послуг та їх оплати саме у конкретній справі. З огляду на викладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та покласти судові витрати на позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Позивач [PERSON] з 26.11.2002 року працює на підприємстві Акціонерне товариство «Українська залізниця», на різних посадах, з 11.11.2024 року продовжено дію трудового договору у Криворізькому регіональному відділі організації роботи станцій виробничого штату виробничого підрозділу «Служба роботи станцій Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», з 09.07.2025 року переведена старшим оглядачем вагонів 6 розряду станції Вечірній Кут станції Кривий Ріг - Сортувальний ПТО вагонів з відчепленням, про що свідчить копія трудової книжки (а.с.15-18). У періоди 2017-2021 роки позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка та вона отримувала матеріальну допомогу на оздоровлення, що підтверджується розрахунковими листами за 2017, 2018, 2019, 2020 рік, 2021 роки, виданими заступником начальника станції залізничної Кривий Ріг-Головний СП «Служба роботи станцій» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Ковальов М., в яких зазначено, що позивачу [PERSON] була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік - 2 105,00 грн., 2018 рік - 2 202,50 грн., за 2019 рік - 2 401,25грн., за 2020 рік - 2 746,25 грн., за 2021 рік - 4 540 грн. (а.с.19-23). Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Пунктом 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та головою первинної профспілкової організації відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25.03.2014 далі - Колективний договір, який є чинним по цей час (що не спростовано сторонами у справі), встановлено що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.24-26). На підставі чинного законодавства України та відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди», з метою забезпечення безперервного виконання та фінансування норм і гарантій, визначених Галузевою угодою та діючим колективним договором структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», у попередні роки ухвалювалися щорічні постанови про продовження дії колективного договору на відповідний календарний рік: №ВЧДЕ-2/335 на 2017 рік (постанова від 20.01.2017), №ВЧДЕ-2/1544 на 2018 рік (постанова від 31.01.2018), №209/ВЧДЕ-2 на 2019 рік (постанова від 23.01.2019), №348/ВЧДЕ на 2020 рік (постанова від 23.01.2020), №ВЧДЕ-2/83 на 2021 рік (постанова від 16.01.2021). Усі постанови містять зобов`язання щодо: продовження виконання діючого колективного договору на відповідний рік; забезпечення повного обсягу виконання норм і гарантій; покладення контролю на дистанційну комісію з оплати праці. Пунктом 1.3. Колективний договір ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» встановлює мінімальні та обов`язкові для застосування трудові, соціальні гарантії та пільги. Питання трудових відносин і соціального захисту працівників, які мають свою специфіку роботи, регулюються чинним колективним договором (а.с.25). Відповідач у відзиві на позов зазначає, що положення Колективного договору, на які посилається позивач як на підставу для визначення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, не можуть застосовуватися у частині використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини після набрання чинності Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016. На думку відповідача, з 01.01.2017, відповідно до пунктів 3 та 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат, у тому числі передбачених колективними договорами. Натомість підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року. Відповідач вказує, що сторони Колективного договору були зобов`язані привести його положення у відповідність до вимог Закону № 1774-VIII, а до внесення відповідних змін мінімальна заробітна плата як розрахункова величина застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, відповідач посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, згідно з якими після набрання чинності Законом № 1774-VIII застосування мінімальної заробітної плати як базового показника для обчислення виплат за колективними договорами є недопустимим у силу імперативного припису закону. Таким чином, на переконання відповідача, застосування при нарахуванні матеріальної допомоги на оздоровлення прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлених законом становив 2 000,00 грн., тоді як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1762,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн., тоді як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723,00 грн. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1921,00 грн., з 01 липня 2019 року - 2007,00 грн., з 01 грудня - 2102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102,00 грн., з 01 липня 2020 року - 2197,00 грн., з 01 грудня 2020 року - 2270,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, тоді як мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4723,00 грн., з 01 вересня 2020 року - 5 000,00 грн. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 4540,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000,00 грн. Доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів, а сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством та до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд відхиляє з огляду на наступне. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення статей 22, 58 Конституції України, статтю 9 КЗпП України, суд приходить висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 600 грн. Зазначене також стосується й інших спірних періодів, зазначених у позові, де розмір мінімальної заробітної плати перевищує розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, про що вказано вище. Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Твердження ж відповідача про те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни призвели до зміни реального розміру допомоги, про що зазначено вище. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо недоплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними. Так, судом встановлено, що недоплачена сума матеріальної допомоги за 2017 - 1 095,00 грн., за 2018 - 1 520,50 грн., у 2019 - 1 771,75 грн. , у 2020 році - 1 976,75 грн., у 2021 - 1 460,00 грн., що разом становить 7 824,00 грн., розмір якої підлягає стягненню з відповідача. Щодо строків позовної давності слід зазначити, що за змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці. Отже, матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України. Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, яка була чинною до 19 липня 2022 року, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком у разі порушення законодавства про оплату праці. Також частиною 1 цієї ж статті, внесеними змінами Законом України від 01 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, за винятком випадків, передбачених частиною другою. Також, у справах про звільнення, працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення, а у справах про виплату сум при звільненні - у тримісячний строк з дня отримання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми. Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не були пропущені, оскільки вона мала право звернутися до суду з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 рік без обмеження будь-яким строком. Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч.1ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В обґрунтування заявлених вимог до позовної заяви додано договір (угода) про надання правничої допомоги №24/12/02, який було укладено між [PERSON] та адвокатом Борисенко А.В. від 24 грудня 2025 року (а.с.37-40). Відповідно до акту №1 про надання правової допомоги від 24.12.2025 загальна вартість правової допомоги становить 2 500,00 грн. (а.с.41), також надано квитанцію про надання правових послуг (а.с.42). Суд вважає, що вимога в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн. підлягає задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог. З відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 331,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved