Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

ТОВ «Цикл фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.12.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено договір №22034000551522 відповідно до умов якого, відповідачу було надано в кредит грошові кошти у сумі 70 800.00 грн. із нарахуванням процентів за користування ними. Банк свої зобов`язання за договором кредиту виконав та надав позичальнику грошові кошти шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта, що вказаний у договорі. Отримавши вказані кредитні кошти відповідач свої зобов`язання не виконує, що спричинило виникнення заборгованості, яка станом на 27.03.2024 становить 69 340 грн. 31 коп. та складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту 60 817,26 грн., суми прострочених платежів по процентах 0,94 коп., суми прострочених платежів за комісією 8522,11 грн.. 28.03.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір факторингу №28/03/24, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за кредитними договорами, що вказані у реєстрі боржників, серед яких і кредитний договір №22034000551522, що був укладений 07.12.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] .. Оскільки відповідач отримавши кошти свої зобов`язання в строки, які обумовлені умовами договору ні перед первісним ні перед новим кредитором не виконав та ухиляється від їх виконання, позивач, з метою захисту своїх прав, звернувся до суду із даним позовом у якому просив стягнути вказану заборгованість, а також витрати на оплату судового збору та на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву. Відповідач відзив, будь-яких клопотань до суду не подав, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи та суть позовних вимог шляхом направлення на адресу місця реєстрації його проживання, яка встановлена на підставі ч. 8 ст. 187 ЦПК України, судових повісток, які повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та « адресат відмовився», що стверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи. Суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд та звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі №911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК), договір є підставою для виникнення зобов`язань. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Банк Кредит Дніпро»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. 07 грудня 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 22034000551522, за умовами якого Банк зобов`язався надати Клієнту кредит у сумі 70 800.00 грн на споживчі потреби (п. 1.2). Строк кредитування становить 12 місяців. Кінцева дата повернення кредиту визначена сторонами 07 грудня 2022 року (п. 1.2). Пунктом 1.2 договору визначено, що процентна ставка за користування Кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за Кредитом у розмірі: 0,001% річних; Щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості: з 07.12.2021 по 06.04.2022 - 3% від Суми Кредиту, з 07.04.2022 по 06.07.2022 - 2% від Суми Кредиту, з 07.07.2022 по 06.10.2022 - 1,25% від Суми Кредиту, з 07.10.2022 по 07.12.2022 - 0,5% від Суми Кредиту. У разі не повернення Суми Кредиту в терміни, встановлені Договором (в дати, передбачені Графіком платежів, в Кінцеву дату повернення Кредиту, або іншу дату, визначену Банком у письмовій вимозі у випадку порушення Клієнтом умов Договору), Клієнт зобов`язаний сплатити Банку проценти за порушення грошового зобов`язання (згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 56.00% процентів річних від простроченої заборгованості за Кредитом за кожен день прострочення, включаючи день погашення простроченої заборгованості на рахунок [NUMBER] . Умови, визначені в цьому пункті, є Істотними умовами Договору. Кредит надається шляхом зарахування Суми Кредиту на поточний рахунок Клієнта [NUMBER] , відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро», далі - Рахунок. Датою видачі Кредиту вважається день зарахування суми Кредиту на Рахунок. Якщо Сума Кредиту не зарахована на Рахунок (протягом 7 (семи) робочих днів з дати підписання цього Кредитного договору, Договір вважається неукладеним (п. 1.3 Договору). Погашення кредиту здійснюється щомісячними ануїтетними (рівномірними) платежами згідно з Графіком (п. 3.1). У день підписання договору з рахунку клієнта було списано страховий платіж у розмірі 10 800.00 грн на користь ПрАТ «УАСК АСКА-ЖИТТЯ» (п. 2.1). Також судом встановлено, що відповідачем підписано власноруч кредитний договір № 22034000551522 від 07.12.2021 та погоджено графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної ручної процентної ставки за цим договором. Згідно погодженого сторонами графіку платежів останньою датою погашення є 07.12.2022. Відповідачу було відкрито поточний рахунок у гривні № [NUMBER] та надано можливість користуватися кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку за період з 07.12.2021 по 27.03.2024. Відтак позивачем надано суду письмовий договір, який укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] за №22034000551522 про надання кредиту від 07.12.2021. Наданий кредитний договір є належним чином укладеним відповідно до чинного законодавства, містить вичерпну інформацію щодо його умов, підписаний відповідачем особисто. Будь-яких даних, які б спростовували дійсність вказаного правочину або свідчили про його розірвання чи зміну в судовому порядку, суду не надано. Відтак, умови договору є обов`язковими для виконання сторонами згідно зі ст. 629 ЦК України. Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема доданою до позовної заяви випискою по особовому рахунку за період з 07.12.2021 по 27.03.2024. Із змісту вказаної виписки чітко прослідковється, що на рахунок відповідача 07.12.2021 було перераховано кошти в розмірі 70 800.00 грн. Суд відзначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21). Отже, надана позивачем виписка по рахунку (а.с. 11-29), є належним доказом на підтвердження факту перерахування відповідачу кредитних коштів та користування ними. Відтак суд вважає доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачем вказаної у позовній заяві суми кредиту, яка була зарахована на рахунок відповідача, що підтверджується належними та достатніми доказами. Щодо переходу права вимоги. 28 березня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір факторингу №28/03/24, відповідно до умов якого клієнт відступає фактору право вимоги до боржників за кредитними договорами, відповідно до реєстру боржників, а фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах визначених цим договором. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року №905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 Верховним Судом зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо). На підтвердження переходу прав вимог позивачем надано до суду договір факторингу №28/03/24 від 28.03.2024, акт приймання-передачі реєстру боржників від 28.03.2024 до договору факторингу №28/03/24 від 28.03.2024 та акт приймання-передачі прав вимоги за договором факторингу №28/03/24 від 28.03.2024, а також платіжну інструкцію №6041 від 28.03.2024 про сплату грошової вимоги згідно договору факторингу №28/03/24, згідно якої позивач здійснив сплату коштів у розмірі, що була обумовлена п. 7.1 договору факторингу. Згідно наданого позивачем витягу з реєстру боржників від 28 березня 2024 року за вищезазначеним договором факторингу, серед боржників, право вимоги до яких перейшло до позивача значиться і відповідач [PERSON] з договором №22034000551522. Отже, ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право належного кредитора до [PERSON] за договором №22034000551522. Щодо нарахування суми заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №22034000551522 від 07.12.2021 року станом на 27 березня 2024 року заборгованість позичальника становить 69 340 грн. 31 коп. та складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту 60 817,26 грн., суми прострочених платежів по процентах 0,94 коп., суми прострочених платежів за комісією 8 522,11 грн. При цьому із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем частково здійснювалось погашення суми кредиту, зокрема тіла кредиту (9 982,74 грн.), відсотків за користування кредитними коштами (0,17 коп.) та несплаченої комісії (5814,89 грн. з якої 4265,09 грн. - погашена комісія в межах умов договору та 1549,8 грн. погашена прострочена комісія). Надаючи правову оцінку таким розрахункам позивача суд зазначає наступне. Укладений між сторонами договір містить вичерпну інформацію щодо його істотних умов, зокрема суми, строку та порядку повернення коштів, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку. З огляду на обов`язковість правочину (ст. 629 ЦК України) та враховуючи принцип майнової самостійності учасників, розмір заборгованості за тілом кредиту є чітко визначеним, зрозумілим та не викликає у суду сумнівів щодо своєї правомірності, оскільки безпосередньо випливає з факту отримання та часткового неповернення суми основного боргу. Будь-яких доказів, які б спростовували вказаний розрахунок суми заборгованості за тілом кредиту матеріали справи не містять, а сам розрахунок у цій частині вимог сумнівів не викликає. Водночас, досліджуючи вимоги про стягнення заборгованості за процентами, суд зауважує на суперечливості наданих позивачем даних: так, у позовній заяві представник банку зазначає суму 0,94 грн, тоді як доданий до позову розрахунок містить суму 0,89 грн. Разом з тим, суд приходить до висновку, що жодна із вказаних цифр не є правомірною, оскільки згідно з п. 1.2 Договору строк кредитування сплив 07.12.2022 року. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду (справа № 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Аналіз розрахунку відсотків свідчить, що станом на дату закінчення строку (07.12.2022) заборгованість становила лише 0,15 грн. Нарахування решти суми поза межами строку договору є безпідставним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню лише в розмірі 0,15 грн. Умовами договору передбачено щомісячну сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно з розрахунком позивача, сума несплаченої комісії становить 8 522,11 грн. Разом з тим, детальний аналіз руху коштів свідчить, що за весь період дії договору банком було нараховано комісію в загальному розмірі 14 337,00 грн. При цьому, відповідачем було фактично сплачено на користь банку за вказаною статтею витрат 5 814,89 грн., з яких: 4 265,09 грн. в рахунок поточних нарахувань комісії та 1 549,80 грн. як погашення простроченої комісії. Вирішуючи вказані вимоги, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Так у вказаному рішенні Велика Палата зазначила, що хоча Закон України «Про споживче кредитування» прямо передбачає право банку встановлювати комісію за обслуговування кредиту, така комісія може бути законною лише у разі надання споживачу додаткових або супутніх послуг (наприклад, платних довідок, зміни дати платежу тощо). Разом з тим, нарахування щомісячної плати за послуги банку, які за законом мають надаватися безоплатно (зокрема, інформування про стан заборгованості не рідше одного разу на місяць згідно зі ст. 11 Закону), є неправомірним. Оскільки умовами Договору не передбачено надання будь-яких інших послуг за вказану комісію, окрім фактичного моніторингу заборгованості, Велика Палата дійшла висновку, що такі пункти договору є нікчемними в силу закону. Крім того, Верховний Суд роз`яснив, що у разі пред`явлення банком позову про виконання зобов`язання, відповідач вправі заперечувати проти нього, посилаючись на нікчемність умов договору без подання зустрічного позову. В такому випадку суд, встановивши нікчемність умови про комісію, має самостійно застосувати наслідки її недійсності шляхом проведення перерахунку заборгованості та вирахування незаконно нарахованих сум із загального боргу. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі №640/14229/15 (провадження №61-16739св20), від 21 квітня 2021 року у справі №677/1535/15 (провадження №61-19356св19), від 15 грудня 2021 року у справі №209/789/15 (провадження №61-16561св20), від 21 липня 2021 року у справі №751/4015/15 (провадження №61-8543св20). У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, положення договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитом є нікчемним відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відтак положення пункту 1.2 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки надання кредиту, розрахунково-касове обслуговування це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведених умов, суд дійшов висновку, що оскільки положення кредитного договору №22034000551522 від 07.12.2021 року про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, то позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 8 522.11 грн необґрунтованою. Водночас як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідачем на виконання умов договору було сплачено 5 814,89 грн. в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту. Отже встановивши, що відповідачем на виконання умов договору було сплачено 5 814,89 грн в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту, суд доходить висновку про необхідність зарахування сплаченої позичальником комісії в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та по процентам за користування кредитом. Тож, оскільки заявлений Банком розмір заборгованості за тілом кредиту складає 60 817,26 грн, а правомірно нараховані проценти за користування кредитом (в межах строку кредитування до 07.12.2022) становлять 0,15 грн, загальна сума доведеної заборгованості складає 60 817,41 грн. Враховуючи необхідність зарахування фактично сплаченої відповідачем нікчемної комісії у розмірі 5 814,89 грн в рахунок погашення основних зобов`язань, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 55 002,52 грн. (60 817,41 грн. - 5 814,89 грн.), яка за своєю суттю є заборгованістю за тілом кредиту. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення основного боргу. Щодо розподілу судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимоги на суму 69 340,31 грн, з яких судом визнано обґрунтованими вимоги на суму 55 002,52 грн., що становить 79,32% від загального розміру заявлених позовних вимог. Враховуючи, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у сумі 1921,50 грн. Решта судового збору в розмірі 500,90 грн. покладається на позивача. Щодо витрат на правничу допомогу. Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження понесених судових витрат представником позивача суду надано: - договір про надання правової допомоги від 02.01.2025 року № 43453613 та додаткову угоду №22034000551522 від 02.01.2025; - акт №22034000551522 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 03.06.2025, згідно якого вартість наданих послуг становить 5000 грн.; - детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом. У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Дослідивши детальний опис наданих робіт, та вирішуючи, чи є заявлений розмір витрат на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в даній справі, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають обсягу наданих правничих послуг під час розгляду справи. Так оцінюючи наданий адвокатом позивача детальний опис робіт, суд вважає обґрунтованими лише витрати на безпосереднє складання позовної заяви та формування додатків до неї (п. 2, 3 опису). Водночас, витрати за пунктом 1 та 3 опису (правовий аналіз та формування додатків) підлягають виключенню, оскільки такі види послуг за своєю суттю є підготовчими етапами діяльності адвоката, які повністю поглинаються процесом підготовки тексту позову та не можуть розцінюватися як окремі дії, що підлягають оплаті. Суд враховує, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором не є спором значної складності, не потребує вивчення значної кількості нормативно-правових актів чи судової практики. Зважаючи на типовий характер спірних правовідносин, суд вважає справедливим та достатнім розмір витрат у сумі 3000 грн. (за складання позову), що відповідає критеріям реальності та розумності. Отже, заява сторони позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial