Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування. Вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, розташований у [ADDRESS] . Вона є спадкоємцем за заповітом спадщину прийняла. При оформленні документів у нотаріуса було встановлено, що вказаний будинок було придбано померлим під час попереднього шлюбу та 1/2 частка будинку належить колишній дружині на праві спільної сумісної власності. Нотаріусом у оформленні спадщини на 1/2 будинку було відмовлено, тоді як 1/2 частина переходять в порядку спадкування до неї за заповітом, що змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.01.2026 року залучено у справі, якості третіх осіб Конотопську міську раду та приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Засоріна А.І. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.35). Треті особи в судове засідання не з`явились, кожен окремо, надали заяви про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечують (а.с. 22,30,31). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд вислухавши учасників судового розгляду, свідків, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] (а.с.4,11,12). Після його смерті відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, який розташований у [ADDRESS] . 27.05.2022 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно [PERSON] (а.с.13). Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину, заведена спадкова справа №31/2025 (а.с.5 зв., 8). Відповідно до договору купівлі продажу від 19.02.1987 року [PERSON] придбав домоволодіння у с. Підлипне м. Конотоп під час перебування в шлюбі з [PERSON] (а.с.4 зв.,10). Відповідно до інформації, наданої Виконавчим комітетом Конотопської міської ради, назва вулиці Щорса була змінена на назву Весняну в с. Підлипне Конотопської територіальної громади на підставі розпорядження сільського голови від 28.12.2015 року № 34-ОД (а.с.6 зв.). Приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Засорін А.І. надав [PERSON] роз`яснення від 14.07.2025 року №694/01-16, за змістом яких житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] набутий у власність спадкодавцем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Підлипненської сільської ради народних депутатів 19.02.1987 року за реєстровим №92, в період шлюбу з колишньою дружиною [PERSON] , [INFO] (шлюб укладено 27.09.1980 року, розірвано 27 лютого 1987 року). У зв`язку з наведеним, відповідно до статті 68 Сімейного кодексу України та статті 71 Закону України «Про нотаріат» колишній дружині належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. Для встановлення факту набуття вказаного майна в особисту власність [PERSON] , необхідно звернутися до суду (а.с.7). Відповідно до інформації наданої приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Засоріним А.І від 24.11.2025 № 1192/0116 про склад спадкоємців, згідно спадкової справи №31/2025, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , спадкоємцями, що прийняли спадщину є його дружина [PERSON] , 1966 року народження, яка прийняла спадщину за законом, та його дочка [PERSON] , 1998 року народження, яка прийняла спадщину за заповітом, та відмовилась від спадщини за законом на користь дружини померлого (а.с.8). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у ст. 1261 ЦК України. Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як роз`яснив Вищий спецiалiзований суд України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з позовних вимог [PERSON] просить визнати право власності на весь житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування. На обґрунтування позовних вимог у цій справі позивач зазначає, що на ? частину будинку вона вступила у спадщину на підставі заповіту після смерті батька, але інша ? частка будинку відповідно до статті 68 Сімейного кодексу України та статті 71 Закону України «Про нотаріат» належить колишній дружині батька на праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. Таким чином, позивачка звернулася до суду із метою захисту свого спадкового права. Згідно із ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована (постанова Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №344/5528/22). У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Однак позивачем не надано належених та допустимих доказів на спростування тієї обставини, що житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] придбане за особисті кошти [PERSON] . Суд критично оцінює долучену до матеріалів справи копію договору дарування грошей від [PERSON] [PERSON] , оскільки з вказаного договору не вбачається, що саме на придбання будинку в [ADDRESS] були надані гроші. Крім того, позивачем не надано оригіналу договору для огляду судом, а надана ксерокопія не має відповідних засвідчень про відповідність оригіналу. Саме собою посилання на те, що нерухоме майно, належить на праві особистої власності [PERSON] , не є достатнім фактом для визнання будинку його особистим майном. Відтак, на переконання суду, доводи позивача про придбання будинку за особисті кошти [PERSON] , під час його перебування в шлюбі з [PERSON] , не підтверджені жодними або допустимими доказами і відповідно не можуть вважатися достовірними для встановлення фактичних обставин справи. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, позивачем не спростовано презумпції спільного майна подружжя, а відтак враховуючи те, що нерухоме майно придбано у період шлюбу, то воно визнається судом спільним сумісним майном подружжя. Крім того, при вирішенні даного спору суд враховує вимоги частин 1,3 статті 13 ЦПК України, якими передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено, судом [PERSON] , звернулася до суду з позовом про визнання права власності на весь житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування, хоча як вбачається з матеріалів справи остання вступила на ? частину будинку вона вступила у спадщину на підставі заповіту після смерті батька і спору щодо вказаного майна між сторонами не має. За таких обставин, позивачем у даній справі не доведено жодного порушення її прав щодо вступ у спадщину на підставі заповіту після смерті батька. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Оцінивши наявні докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed