Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-25 00:00:00

Судом встановлено, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 126. 16.10.2023р. Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області винесено рішення по цивільній справі № 216/4133/23 яким позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів з відповідача - задовольнити. Припинено стягнення періодичних платежів (аліментів), стягнутих на підставі рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2023, по справі №216/3537/22, яким ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 09.09.2022. Виконавчий лист №216/3537/22 від 20.02.2023, виданий Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області - відкликано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23 червня 2023 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно обстеження умов проживання виданого Виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті ради від 19 серпня 2025 року за адресою [ADDRESS] , умови проживання задовільні. Син сторін пояснив, що з 29.06.2025 він проживає разом з батьком, який займається його вихованням. Згідно акту про проживання мешканців, який підписав голова квартального комітету № 30 та мешканці будинко вбачається, що з 29 червня 2025 року за адресою: [ADDRESS] проживають разом [PERSON] та йог осин [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. В пункті 17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом під час розгляду справи встановлено, що на даний час неповнолітній син сторін проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, тому підстави для стягнення з позивача аліментів відпали. Таким чином, оскільки після набрання рішенням суду законної сили, яким з позивача були присуджені періодичні платежі, змінилися обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, під час розгляду справи вимоги позивача знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами, вимоги про припинення стягнення аліментів підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання виконавчого листа про стягнення аліментів за рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі 216/4133/23, на підставі якого вони стягуються, таким, що не підлягає виконанню, слід зазначити наступне. Відповідно до розділу VI ЦПК України визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню належить до питань, які пов`язані з виконанням рішень у цивільний справах. Так, згідно ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким,що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Таким чином, звернення [PERSON] з позовною вимогою визнати таким, що не підлягає виконанню, є безпідставним, оскільки для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачений інший процесуальний порядок, а саме визначений у ст. 432 ЦПК України, в порядку виконання судових рішень у цивільних справах. З огляду на викладене, в задоволенні саме позовної вимоги [PERSON] про визнання виконавчого листа про стягнення аліментів за рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 216/4133/23, на підставі якого вони стягуються, таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити. З урахуванням викладеного питання визнання виконавчого листа, виданого судом на підставі рішення підлягає вирішенню судом шляхом постановлення ухвали відповідно до вимог статті 432 ЦПК України за заявою боржника або стягувача в межах справи № 216/4133/23, а не шляхом пред`явлення окремого позову до суду. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною 3 ст. 181, ст. 182 СК України, за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі, розмір яких визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, сина, дочки, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). У пункті 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що з 29 червня 2025 року спільна дитина сторін не проживає разом з відповідачем та переїхала проживати до батька. Оцінивши надані по справі докази, суд дійшов висновку, що відповідач не виконує відносно своєї неповнолітньої дитини, передбачені сімейним законодавством батьківські обов`язки з її утримання, чим порушує право дитини на достатній рівень життя, тому позовні вимоги про стягнення аліментів визнає обґрунтованими і такими, що також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує вищенаведені обставини майнового і сімейного стану відповідача і визначає аліменти на утримання дитини, у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку(доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 27 серпня 2025 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд приходить до такого висновку. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при звернені з позовом про стягнення аліментів до суду, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Водночас, при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір за вимоги про припинення стягнення аліментів та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню сплачена сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 605,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial