Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-22 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому, посилаючись на набуття права вимоги за кредитним договором та в зв`язку із порушенням відповідачем договірних зобов`язань по сплаті коштів за наданий кредит, порушує питання про стягнення з останнього заборгованості за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року в розмірі 29 980 грн., яка складається з 3 000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 26 980 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом; понесених судових витрат в розмірі 2 422 грн. 40 коп., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Представник позивача в судове засідання не прибув, письмово в позові просив про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, до суду повторно не прибув, участь у розгляді справи в суді не взяв, відзиву не подавав. За змістом ст. 223 ЦПК України, повторна неявка учасника справи незалежно від причин неявки, не перешкоджає розгляду справи. Відтак, оскільки суд позбавлений можливості в черговий раз відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 07 лютого 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №4367129, який підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором 61548. Відповідно до п.п. 1.2-1.3, 1.4, 1.4.1, 1.5, 1.6, 1.6.1, 2.1, 4.2.1 кредитного Договору, на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 3 000 грн. Строк кредиту 360 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. Тип процентної ставки фіксована. Стандартна процента ставка становить 2,50% в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору за стандартною ставкою складає 99923,40% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору за стандартною ставкою складає 30 000 грн. Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № [NUMBER] . Сторони домовились, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до п.п. 4.1.1.-4.1.6 Договору, за цим Договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Зазначене також підтверджується паспортом споживчого кредиту від 04 червня 2024 року та Додатком №1 до кредитного Договору №2012360 від 10 червня 2021 року, який є таблицею обчислення загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки, відповідно до якої реальна річна процентна ставка складає 24079.41, загальна вартість кредиту 9 420 грн. Зазначене також підтверджується паспортом споживчого кредиту. Відповідно до листа ТОВ «Пейтек Україна» №20241003-1292 від 03 жовтня 2024 року, ТОВ «Лінеура Україна» 07 лютого 2024 року на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] перераховано 3 000 грн. Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Лінеура Україна» за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року станом на 23 вересня 2024 року заборгованість [PERSON] складає 20 230 грн., з якої: 3 000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 17 230 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Відповідач взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує, термін сплати коштів порушено. 23 вересня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу №23/09/2024 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Українські Фінансові Операції». Згідно витягу з Додатку до Договору факторингу №23/09/2024 від 23 вересня 2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року становить 20 230 грн., з якої: 3 000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 17 230 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року станом на 31 січня 2025 року заборгованість [PERSON] складає 29 980 грн., яка складається з 3 000 грн. заборгованості по тілу кредиту, 26 980 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою ст. 530 ЦК України, встановлено, що якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями статтей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов?язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно - телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Суд, оцінюючи надані докази у їх сукупності та перевіряючи правильність нарахування заборгованості за кредитним договором, виходить із вимог чинного законодавства, яке підлягало застосуванню на момент виникнення спірних правовідносин та на момент нарахування процентів за користування кредитом. При визначенні розміру заборгованості суд зобов`язаний перевірити не лише факт отримання відповідачем кредитних коштів та невиконання зобов`язань щодо їх повернення, а й відповідність умов кредитного договору імперативним вимогам законодавства у сфері споживчого кредитування, зокрема щодо допустимого розміру процентної ставки. Як встановлено судом, умовами кредитного договору передбачено застосування стандартної процентної ставки у розмірі 2,50 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.4.1 Договору). Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 5 такого змісту - максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Крім того, Розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» доповнено п. 17, такого змісту - тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послу»", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Тобто, в період з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року включно (120 днів) максимальний розмір денної процентної ставки становив 2,5 %, у період з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року включно (наступні 120 днів) 1,5 %, а після спливу зазначеного перехідного періоду, починаючи з 20 серпня 2024 року, підлягає застосуванню загальне обмеження, встановлене ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», - не більше 1 % на день. Враховуючи, що кредитний договір №4367129 укладено між ТОВ «Лунеура Україна» та [PERSON] 07 лютого 2024 року, а проценти, як первісним кредитором так і його правонаступником нараховувалися відповідачу в період з 07 лютого 2024 року по 31 січня 2025 року (на суму 26 980 грн.), їх нарахування повинно відбуватися із застосуванням процентної ставки згідно вимог Закону №3498-ІХ. Зокрема, у період з 07 лютого 2024 року по 21 квітня 2024 року (75 днів) проценти підлягали нарахуванню за ставкою, що не перевищує 2,50% на день, а відтак передбачена договором ставка 2,50% на день в зазначений період відповідає вимогам Закону №3498-ІХ. Отже, розмір процентів за цей період становить 5 625 грн. (3 000 грн. (тіло кредиту) / 100 % ? 2,50 % = 75 грн. (за один день); 75 грн. ? 75 днів = 5 625 грн.). У період з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року (120 днів) проценти підлягали нарахуванню за ставкою, що не перевищує 1,5 % на день. Встановлена договором процентна ставка 2,50 % перевищує граничний розмір, визначений законом, а тому у зазначений період могла застосовуватися лише в межах 1,5 % на день. Відтак, розмір процентів за цей період становить 5 400 грн. (3 000 грн. (тіло кредиту) / 100 % ? 1,5 % = 45 грн.; 45 грн. ? 120 = 5 400 грн. В свою чергу, у період з 20 серпня 2024 року по 31 січня 2025 року (165 днів) проценти підлягали нарахуванню з урахуванням встановленого законом максимального розміру денної процентної ставки 1% на день. Отже, розмір процентів за цей період становить 4 950 грн. (3 000 грн. (тіло кредиту) / 100% ? 1 % = 30 грн. (за один день); 30 грн. ? 165 днів = 4 950 грн. Загальний розмір відсотків період з 07 лютого 2024 року по 31 січня 2025 року із застосуванням вимог Закону №3498-ІХ становить 15 975 грн. За таких обставин, поданий розрахунку заборгованості, як первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» за період з 07 лютого 2024 року по 23 вересня 2024 року, так і його правонаступника «ТОВ «Українські фінансові операції» за період з 24 вересня 2024 року по 31 січня 2025 року за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року, згідно якого відповідачу за період з 07 лютого 2024 року по 31 січня 2025 року нараховано проценти у розмірі 29 980 грн. із застосуванням процентної ставки 2,50 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, на вимогах Закону щодо граничного розміру денної процентної ставки не ґрунтуються та покладеними в основу судового рішення бути не можуть. Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача відсотків у розмірі 15 975 грн., частково від заявленої суми та у межах визначених Законом. Вирішуючи питання про визначення розміру стягнення, суд виходить зі змісту позовних вимог та наданих суду розрахунків, згідно яких сума заборгованості за кредитним договором №4367129 від 07 лютого 2024 року складається з: 3 000 грн.заборгованості по тілу кредиту, 15 975 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, що в загальному розмірі становить 18 975 грн. та сумнівів у суду не викликає, коли доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захисту шляхом примусового виконання грошового зобов`язання. Отже, позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимоги позову про зазначення в рішенні нарахування інфляційних втрат та 3% річних до моменту виконання рішення суду (ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України), то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Так, підстав для задоволення позову в цій частині й нарахування інфляційних втрат та 3% річних до моменту виконання рішення, суд не вбачає, що вимогам Закону України «Про споживче кредитування» не відповідає. Крім того, інфляційні втрати та 3% річних нараховуються кредитором за правилами ст. 625 ЦК України за порушення боржником грошового зобов`язання й після припинення нарахування відсотків за користування кредитними коштами за межами строку виконання договірних зобов`язань. При цьому, за своєю правовою природою інфляційні втрати не відносяться до відсотків чи пені в розумінні вжитому у вимогах ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 дійшла висновку, що норми процесуального права дають суду певний розсуд у вирішенні питання щодо задоволення або ж відмови в задоволенні відповідного клопотання позивача про продовження нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, оскільки визначають не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, а можливість. Відповідно суд на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, як-от: майнового стану відповідача, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішує питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України). Крім того у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. Враховуючи викладене та оскільки у справі суд не стягував відсотки (3% річних) за правилам ч. 2 ст. 625 ЦК України, то підстав для продовження їх нарахування із застосуванням положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України судом по справі не встановлено, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд згідно статті 137 ЦПК України, зважаючи на предмет позову, його ціну, яка є меншою від заявленої суми витрат на правову допомогу, зміст позовної заяви, докази долучені до неї, виходячи з обсягу реальних та фактично наданих послуг у малозначній, нескладній справі, враховуючи кількість судових засідань та їх проведення без участі представника позивача (за його заявою), вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. є завищеними, які не відповідають критерію розумності, неспівмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи матиме надмірний характер. При цьому, оскільки позов задоволено на 63,26% (18 975 грн.), понесені витрати на правову допомогу підлягають зменшенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (6 326 грн) Разом з тим, з огляду на ціну позову, суд вважає зазначені витрати у вказаному розмірі є завищеними, які слід зменшити до 1 900 грн., що відповідатиме складності справи, обсягу та характеру наданих адвокатом послуг, витраченому часу, значенню справи для сторін та буде найбільш справедливим з урахуванням конкретних обставин. Таким чином, судові витрати, які складаються з оплати витрат на професійну правничу допомогу, визнаних судом обґрунтованими на суму 1 900 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог (підтверджені документально: договором про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, заявою на виконання доручення №4367129 від 21 квітня 2025 року та актом прийому-передачі наданих послуг від 03 листопада 2025 року) та судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. (платіжна інструкція АТ КБ «ПриватБанк» №11927 від 06 листопада 2025 року), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідача в зв`язку із задоволенням позову. Що стосується вимоги про зобов`язння органу примусового виконання нараховувати та стягувати з відповідача (боржника) інфляційні втрати і 3% річних на суму задоволеної заборгованості за період від набрання рішенням законної сили до його фактичного виконання на користь кредитора, то суд зазначає, що На підставі викладеного та

Outcome: partial