Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-02 00:00:00

У грудні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №689687 від 26.03.2023 року в загальному розмірі 25 213,99 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 3 499,99 грн.; заборгованість за процентами - 21 714 грн. Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму судових витрат, які складаються із судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу - 8 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 26.03.2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту по продукту «NewShort» №689687, відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу грошові кошти у розмірі 25 213,99 грн., а Відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені Договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало Відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору. Однак, Відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору в результаті чого в останньої утворилась заборгованість у загальному розмірі 25 213,99 грн. 01.02.2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали Договір факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 року. Згідно вищевказаного Договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Селфі Кредит», включно і до [PERSON] за кредитним договором №689687 від 26.03.2023 року. Відповідачу було направлено Досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості, однак така вимога залишилась без реагування відповідача, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 25.12.2025 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк не надала суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №01022024-1, у відповідності до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» передає (відступає) ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» належні йому права вимоги до боржників (а.с. на звороті 43-48). Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 року, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №689687 від 26.03.2023 року на загальну суму 25 213,99 грн. (а.с. на звороті 48). Також, з матеріалів справи вбачається, що 26.03.2023 року о 13 год. 20 хв. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 689687 (а.с.24-35). Відповідно до п.1.2 договору про споживчий кредит №689687 Товариство надає споживачу у гривні на умовах встановлених цим договором, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, визначені договором. Сума кредиту складає 3 500 грн (п.1.3 Договору). Відповідно до п. 1.4 договору встановлено, що строк кредиту становить 420 днів, а періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні дати повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту застосування зниженої процентної ставку для споживача та реальної річної процентної ставки, що є додатком 1 до договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки визначені договором. Пунктом 1.5.1 договору про споживчий кредит встановлено, що тип процентної ставки фіксована, а за користування кредитом нараховуються проценти за стандартною процентною ставкою, що становить 2,2% в день, а також застосується знижена процентна ставка 1,1 % в день у разі виконання споживачем умов, визначених договором. Відповідно до п. 2.1. Договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Відповідач відповідно до умов Кредитного договору, п. 7.1.16, 7.1.17, 7.1.18 Правил, в особистому кабінеті в ІТС прийняла пропозицію укласти кредитний договір та підписала кредитний договір шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором А527, надісланий на номер телефону, що наданий відповідачем та зазначений в довідці про ідентифікацію Клієнта (а.с.36). Матеріалами справи підтверджується, що договір про надання споживчого кредиту № 689687 від 26.03.2023 року укладено в електронній формі, що відповідає положенням ст. 207 ЦК України із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону, а саме: кредитодавцем засвідчено кваліфікованою електронною печаткою, а позичальником за допомогою одноразового ідентифікатору А527 із позначкою часу. Згідно копії кредитного договору № 689687 від 26.03.2023 року та додатку № 1 (а.с на звороті 29-30) вбачається, що відповідач здійснила ідентифікацію в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши ТОВ «Селфі Кредит» свої персональні дані, подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого кредитор надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору. Ідентифікація позичальника як споживача фінансових послуг на веб-сайті товариства проведена відповідно до вимог закону, оскільки [PERSON] передала кредитору персональні дані паспорта, ідентифікаційного номера, дані банківської картки, на яку слід перерахувати кошти, номер телефону, адресу електронної пошти. Із довідки про ідентифікацію вбачається, що одноразовий ідентифікатор «А527» направлений позичальнику [PERSON] 26.03.2023 року на мобільний телефон [NUMBER] (а.с.26). Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] 26.03.2023 року уклала із ТОВ «Селфі Кредит» кредитний договір № 689687 від 26.03.2023 року. Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання за договором позики та надав [PERSON] грошові кошти у розмірі, визначеному договором на суму 3 500 грн., які були перераховані відповідачу 26.03.2023 року о 13:22:14 год. на платіжну картку клієнту, номер картки [NUMBER] , на підтвердження чого останній надає лист ТОВ «Пейтек» за вих. №20251020-2820 від 20.10.2025 року, із яким було укладено договір про організацію переказу грошових коштів №03052022-1 від 2022-05-03 (а.с.37). Позивач наголошує, що саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у п. 2.1. договору №689687 від 26.03.2023 року, укладеному з ТОВ «Селфі Кредит». Платіжне доручення це розрахунковий документ, за допомогою якого клієнт (юридична або фізична особа) дає банку вказівку перерахувати кошти з його рахунку на рахунок іншої особи. В даному випадку лист ТОВ «Пейтек» за вих. №20251020-2820 від 20.10.2025 року можна приймати до уваги лише як доказ надання доручення ТОВ «Селфі Кредит» ТОВ «Пейтек» здійснити переказ коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , а не підтвердженням перерахування коштів на зазначений рахунок на що посилається позивач. Оскільки ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» не має інших доказів, які б підтверджували перерахування коштів на рахунок [PERSON] , позивач вважав за необхідне звернутись до суду із клопотанням про витребування необхідних документів на підтвердження заборгованості. Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року, зокрема, постановлено витребувати у Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: вул.Грушевського, буд.1-Д, м.Київ, 01001) інформацію: Чи є банківська карта з номером № [NUMBER] [PERSON] ? Чи була успішною транзакція здійснена 26.03.2023 року на банківську картку № [NUMBER] в сумі 3 500 грн.? Якщо так, то чи були зараховані грошові кошти за цією транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] ? Чи проводилась верифікація особи власника банківської карти № [NUMBER] ? На виконання ухвали суду від 25.12.2025 року, на адресу суду 16 лютого 2026 року надійшов лист АТ «Приватбанк» в якому зазначено, що на ім`я [PERSON] в Банку не емітовано картку № [NUMBER] . Тобто, згідно листа ТОВ «Пейтек» вих.№20251020-2820 від 20.10.2025 року ТОВ «Селфі Кредит» перерахувало 3 500 грн. на банківську карту № [NUMBER] , яка не була емітованою на ім`я [PERSON] , а відтак відсутні підстави для висновку про те, що ці кошти були перерахованими (наданими в кредит) саме відповідачці [PERSON] та саме за кредитним договором № 689687 від 26.03.2023 року, оскільки цільового призначення грошових коштів у наданому листі ТОВ «Пейтек» зазначено також не було (а.с.37). Таким чином, позивачем при зверненні до суду не подано доказів перерахування первісними кредиторами на рахунок відповідача кредиту в вказаному в договорі розмірі, відсутні відомості про успішність виконання такого перерахунку та отримання таких коштів саме відповідачем. При зверненні до суду з позовом позивачем не надано доказів (виписок з рахунку або інших платіжних документів, тощо), які підтверджують факт перерахування, отримання коштів відповідачем на виконання умов п.2.1, 7.1 Договору. Наданий суду розрахунок заборгованості (а.с. на звороті 37-43), не дозволяє зробити висновок щодо розміру заборгованості по фактично отриманій та неповернутій сумі коштів. Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з пунктами 61,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). При зверненні до суду з позовом позивачем не надано виписок з рахунку первісного кредитора або інших платіжних документів, які б підтверджували перерахування коштів позичальнику та користування останнім ними. Враховуючи викладене, ч.7 ст.81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог щодо стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит №689687 від 26.03.2023 року, оскільки будь - яких доказів отримання відповідачем грошових коштів на виконання умов договору позивач не надав, а розрахунок заборгованості не є достатньою підставою для стягнення з відповідача заборгованості, а відтак у задоволені позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, слід відмовити і у стягненні судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: dismissed