Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. У вересні 2025 року в провадження Печерського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Держави України в особі Вищої ради правосуддя та в особі Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок державного бюджету моральної шкоди, завданої незаконними діями суддями Корабельного районного суду м. Миколаєва та Вищої ради правосуддя. Позивач просить відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн., завдану йому незаконними діями суддями Корабельного районного суду м. Миколаєва [PERSON]., [PERSON] , які при розгляді справ за позовами [PERSON] від 23 жовтня 2024 року та від 19 листопада 2024 року діяли не на підставі та не у спосіб, передбачений закономи України та незаконними діями Вищої ради правосуддя щодо непритягнення суддів до дисциплінарної справ відповідальності згаданих суддів, якими порушені права позивача. Представник відповідача - Державної казначейської служби України подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач помилково визначив Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету. Казначейство вважає, що відповідачем у справі повинна бути Вища рада правосуддя. Таким чином, позивач помилково визначив Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду, відповідачем у цій справі. Казначейство прав та законних інтересів позивачів не порушувало, не є причетним до заподіювання їм будь-якої шкоди та не має жодних відомостей та даних, на підставі яких суд має встановити наявність або відсутність обставин, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Представник відповідача - Вищої Ради правосуддя подав відзив на позов, в якому зазначив, що ВРП не погоджується з доводами позовної заяви, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що до Вищої ради правосуддя надійшли дисциплінарні скарги [PERSON] № Л-5666/0/7-24 від 09 грудня 2024 року № Л-5666/1/7-24 від 31 грудня 2024 року стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON] . За результатами попередньої перевірки дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач Дробчак Н.В. склала висновок про відмову у відкритті дисциплінарної справи, оскільки суть скарг зводиться лише до незгоди із судовим рішенням (пункт 4 частини першої статті 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»). Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 жовтня 2025 року № 2081/2дп/15-25 у відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргами [PERSON] стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON]. 01 січня 2025 року до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга [PERSON] № Л-15/0/7-25 від 01 січня 2025 року стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON] . За результатами попередньої перевірки скарги дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач Стасів Н.С. склала висновок про відмову у відкритті дисциплінарної справи, оскільки суть скарги зводиться лише до незгоди із судовим рішенням (пункт 4 частини першої статті 45 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя»). Ухвалою Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 10 лютого 2025 року № 203/1дп/15-25 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою [PERSON] стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON]. Зазначив, що Вища рада правосуддя не ухвалювала жодних рішень, які б стосувалися прав чи інтересів позивача, відтак порушень його прав, свобод або інтересів з боку Вищої ради правосуддя не допущено. Позивач не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Рішення ВРП, щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки лише для такого судді, а не для скаржника. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок, на його думку, протиправних дій (бездіяльності) ВРП, не навів жодних переконливих аргументів на підтвердження того, що ВРП будь-якою мірою порушила його права чи інтереси, не довів наявність протиправних дій (бездіяльності) Вищої ради правосуддя у спірних правовідносинах. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 вересня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 17 вересня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 18 вересня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 03 листопада 2025 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву. 28 листопада 2025 року від представника відповідача Вищої ради правосуддя надійшов відзив на позовну заяву. 21 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Представник відповідача Вищої ради правосуддя в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу без участі представника. Представник Державної казначейської служби України Климчук Н.І. в засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Суд, заслухавши думку представника відповідача Державної казначейської служби України, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 09 грудня 2024 року та 31 грудня 2024 року до Вищої ради правосуддя надійшли дисциплінарні скарги [PERSON] № Л-5666/0/7-24, № Л-5666/1/7-24 стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON] . За результатами попередньої перевірки дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач Дробчак Н.В. склала висновок про відмову у відкритті дисциплінарної справи, оскільки суть скарг зводиться лише до незгоди із судовим рішенням (пункт 4 частини першої статті 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»). Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 жовтня 2025 року № 2081/2дп/15-25 у відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргами [PERSON] стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON]. 01 січня 2025 року до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга [PERSON] № Л-15/0/7-25 стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON] . За результатами попередньої перевірки скарги дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач Стасів Н.С. склала висновок про відмову у відкритті дисциплінарної справи, оскільки суть скарги зводиться лише до незгоди із судовим рішенням (пункт 4 частини першої статті 45 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя»). Ухвалою Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 10 лютого 2025 року № 203/1дп/15-25 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою [PERSON] стосовно судді Корабельного районного суду міста Миколаєва [PERSON]. Враховуючи вищенаведене, позивач посилається на те, що незаконними діями суддів Корабельного районного суду м. Миколаєва та членів Вищої ради правосуддя позивачу було завдано моральної шкоди. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України. За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що під час розгляду справи позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями Державної казначейської служби України та Вищої ради правосуддя, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed