Jurisdiction: civil
Date: 2026-03-01 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Таліон Плюс» Колінько А.В. звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовна заява обґрунтована тим, що 09.03.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №781206375 у формі електронного документу, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 12 900 грн. строком до 08.04.2030, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування кредитом. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 40095,78 грн., яка складається з наступного: 12 900 грн. по кредиту, 26421,78 грн. по процентам за користування кредитом, 774 грн. по комісії за надання кредиту. 10.06.2025 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги за договором ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу № МВ-ТП/39. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 40095,78 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2026 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано докази у справі, а саме АТ «Таскомбанк» виписку про рух коштів за 09.03.2025 по банківському рахунку за карткою № [NUMBER] , яка відкрита на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, позовні вимоги просив задовольнити, справу розглядати без його участі, про що до суду подав письмову заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судової повістки та ухвали про відкриття провадження у справі за місцем проживання. Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таки х умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Письмових заперечень проти позову, заяв та клопотань до матеріалів справи не надано, про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив, заяв по суті справи не подав. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 09.03.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 781206375, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 12 900 грн. строком до 08.04.2030, які зобов`язався повернути та сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному договором. Договір укладений в електронному вигляді (а.с.26-37, 78-89). Відповідач був ознайомлений з паспортом Споживчого кредиту (а.с.24-25,76-77), що засвідчив електронним підписом. Умови договору викладені у Правилах надання коштів та банківських металів у кредит (а.с.38-51). На виконання умов кредитного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було ініційовано платіжну операцію, шляхом подання надавачу фінансових платіжних послуг платіжної інструкції за допомогою послуг АТ КБ «Приват Банк» на картку 4134-18хх-хххх-7738, про що свідчить досліджена судом довідка ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.51 зв. сторона). Згідно з інформацією АТ «Таскомбанк» [PERSON] було оформлено віртуальну банківську платіжну картку № [NUMBER] , яка існує тільки в цифровій формі (а.с.107), 09.03.2025 на вказану картку [PERSON] зараховано 12900 грн. (а.с.108). Відповідач свої обов`язки за кредитним договором не виконав у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 46545,78 грн., яка складається з наступного: 12900 грн. за основною сумою кредиту, 26421,78 грн. за нарахованими відсотками, 774 грн. за комісією (а.с.20-23). ТОВ «Таліон Плюс» на адресу [PERSON] направлено вимогу про дострокове розірвання договору (а.с.52 зв. сторона). 10.06.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/39, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» отримало право грошової вимоги до боржників, у тому числі й за кредитним договором, укладеним з [PERSON] , про що повідомлено [PERSON] , шляхом надсилання повідомлення про відступлення права вимоги (а.с.15-19, 52). За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до положень статей 1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Дослідженими судом доказами підтверджується, що відповідач [PERSON] уклав з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір кредитної лінії № 781206375.Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. За вказаним договором відповідач отримав кредит в розмірі 12900 грн. та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі, визначені договором. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 12 900 грн. та за відсотками в сумі 26421,78 грн. Щодо стягнення заборгованості по комісії за надання кредиту, суд зазначає наступне. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, загальна сума нарахованої відповідачу комісії за надання кредиту становить 774 гривні. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку (фінансової установи) за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року". Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 686/9372/16, провадження № 61-663св21 від 15 грудня 2021 року. У даній справі умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати банку комісійну винагороду за надання кредиту. Однак, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин вимоги позивача в частині стягнення комісії не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Таліон Плюс» підлягають задоволенню частково. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьої вказаної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження надання правової допомоги представником позивача суду надано договір про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024, згідно з яким правова допомога надавалась АО «Ліга юридичних технологій та інновацій», додаткова угода № 2292 від 16.12.2025 до договору, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжна інструкція. Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг, АО «Ліга юридичних технологій та інновацій» надано правову допомогу на суму 5000 грн. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість суми заявлених представником відповідача витрат на правову допомогу. Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково (на 98%), на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2374 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4900 грн.

Outcome: partial